Вісник Кримінологічної асоціації України
Збірник наукових праць «Вісник Кримінологічної асоціації України» входить до переліку наукових фахових видань України (юридичні науки, спеціальності – 081, 262), в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доатора наук, кандидата наук та ступені доктора філософії, категорії «Б» (наказ Міністерства освіти і науки України від 20.06.2023 р. № 768).
Kharkiv National University of Internal Affairs
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВІ МЕХАНІЗМИ ДЕРЖАВНОГО КОНТРОЛЮ ЗА РАЦІОНАЛЬНИМ ВИКОРИСТАННЯМ ЗЕМЕЛЬ ФЕРМЕРСЬКИХ ГОСПОДАРСТВ У КОНТЕКСТІ СТАЛОГО РОЗВИТКУ СІЛЬСЬКИХ ТЕРИТОРІЙ
Стаття присвячена комплексному аналізу адміністративно-правових механізмів державного контролю за раціональним використанням земель фермерських господарств в умовах сучасних викликів сталого розвитку сільських територій. У роботі обґрунтовано, що землі фермерських господарств виконують не лише виробничу, а й екологічну та соціальну функцію, формуючи основу продовольчої безпеки та розвитку місцевих громад. Тому питання ефективного державного контролю набуває особливого значення у контексті раціонального землекористування, збереження родючості ґрунтів, попередження деградаційних процесів, охорони агроландшафтів та гармонізації взаємодії суспільства з природним середовищем. У статті розкрито зміст правового регулювання у сфері землекористування, зокрема щодо порядку здійснення державного контролю, моніторингу, інспекційної діяльності, механізмів реагування та адміністративної відповідальності. Значну увагу приділено аналізу чинного земельного, екологічного та адміністративного законодавства, яке визначає компетенцію контролюючих органів, форми та процедури перевірок, підстави для застосування заходів впливу, а також права та обов’язки фермерських господарств як землекористувачів. Показано, що ефективність контролю значною мірою залежить від узгодженості правових норм, їх адаптивності до сучасних умов, наявності чітких критеріїв оцінювання стану земель і прозорості взаємодії між державою та агровиробниками. У межах дослідження підкреслено, що державний контроль має виконувати функцію не лише покарання за порушення, а й превентивного впливу, стимулювання та підтримки фермерських господарств у впровадженні екологічно обґрунтованих технологій землеробства. Автором охарактеризовано такі інструменти, як планові та позапланові перевірки, державний земельний моніторинг, контроль за дотриманням сівозмін, збереженням родючості ґрунтів, недопущенням самовільного зайняття земель та нецільового використання ділянок. Акцентовано увагу на тому, що у сучасних умовах особливого значення набуває цифровізація управління землями, впровадження кадастрових систем, супутникового моніторингу, геоінформаційних технологій, які підвищують точність та оперативність контролю. Автор обґрунтовує, що раціональне використання земель фермерських господарств є ключовою передумовою сталого розвитку сільських територій, адже забезпечує відтворення природних ресурсів, підвищення економічної стійкості господарств, покращення якості життя населення, розвиток інфраструктури та формування конкурентоспроможної аграрної економіки. У статті підкреслено необхідність подальшого вдосконалення адміністративно-правових механізмів у напрямі посилення інтеграції екологічних стандартів, оновлення нормативно-правової бази, розвитку партнерських моделей взаємодії держави, фермерів та органів місцевого самоврядування. Висновки підтверджують, що сучасна система державного контролю потребує системної модернізації, спрямованої на підвищення її ефективності, прозорості, наукової обґрунтованості та здатності забезпечувати збалансоване землекористування, що відповідає довгостроковим цілям сталого розвитку України.
Авторське право (c) 2025 Д.В. ХАЛІЗОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗНАЧЕННЯ, ЗАВДАННЯ ТА ПРИНЦИПИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ ДЕРЖАВИ
У статті доведено, що економічна безпека держави є однією з ключових складових національної безпеки, що забезпечує стабільність, конкурентоспроможність і сталий розвиток країни. Вона передбачає захист економічних інтересів від внутрішніх і зовнішніх загроз, підтримку макроекономічної стабільності та створення умов для зростання національної економіки. Визначено, що основними завданнями забезпечення економічної безпеки є захист національних економічних інтересів, запобігання зовнішнім і внутрішнім загрозам, формування ефективної фінансової та монетарної політики, що сприятиме збереженню стабільності національної валюти, контролю над рівнем інфляції та боргового навантаження. З’ясовано, що принципи забезпечення економічної безпеки держави - це основоположні правила та норми, які регулюють діяльність державних органів і підприємств для створення стабільного, стійкого та конкурентоспроможного економічного середовища, здатного протистояти внутрішнім і зовнішнім загрозам. Вони включають набір основних ідей та стратегій, які визначають підходи до захисту національних економічних інтересів, гарантують стабільність економічної системи та сприяють розвитку національної економіки в умовах глобалізації.
забезпечення економічної безпеки держави
Авторське право (c) 2025 О.С. СОКОЛОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДО ПИТАННЯ МОРАЛЬНО-ЕТИЧНИХ ЗАСАД АДВОКАТСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті стверджується, що питання морально-етичних засад є надзвичайно комплексним, охоплює як філософські (світоглядні) питання, пов’язані з осмисленням глибини тих чи інших моральних дилем, формуванням розуміння про фундаментальні цінності (якості, особистісні риси) адвоката, так і адміністративно-правові аспекти, за допомогою яких відбувається перенесення світоглядної засади в площину нормативно- правових актів, урегульовується діяльність адвокатських об’єднань, унормовується їх взаємодія з органами публічної влади в процесі безумовного дотримання морально-етичних засад адвокатської діяльності.. Зазначено, що попри закріплення на міжнародному та національному рівні певної системи принципів, які визначають морально-етичні засади адвокатської діяльності, для останніх є характерною надзвичайна мінливість, охоплення ряду морально-етичних дилем, які виникають з огляду на технологічний розвиток людства, а в Україні ще й пов’язуються зі складними безпековими умовами воєнного стану. Доведено, що в основі вирішення морально-етичних проблем адвокатської діяльності може бути визначення ключових якостей, які необхідні у професійній діяльності. З'ясовано, що важливим є і дотримання адвокатами морально-етичних вимог щодо здійснення окремих найбільш типових процесів.
Міжнародні принципи поведінки для юридичної професії
Авторське право (c) 2025 О.М. МУЗИЧУК, В.О. НЕВЯДОВСЬКИЙ, В.С. СЕЛЮКОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРАВОВІ ЗАСАДИ ЗДІЙСНЕННЯ КОНТРОЛЮ ЗА АДВОКАТСЬКОЮ ДІЯЛЬНІСТЮ ТА МІСЦЕ СЕРЕД НИХ АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВИХ НОРМ
У статті проаналізовано правові засади здійснення контролю за адвокатською діяльністю в Україні як багаторівневої системи, що поєднує автономію професійного самоврядування та обмежений державний нагляд. Вивчено конституційні гарантії права на професійну правничу допомогу, положення Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», підзаконні акти та відомчі нормативні документи правоохоронних органів, які регламентують кваліфікаційний, дисциплінарний та фінансовий контроль. Виявлено ключові проблемні сфери, зокрема конфлікт між адвокатською таємницею та обов’язками фінансового моніторингу, недостатню прозорість підзаконних актів, невизначеність адміністративно-правового статусу органів самоврядування, а також ризики непропорційного впливу на безоплатну вторинну правничу допомогу. Науково обґрунтовано, що існуюча дуалістична модель потребує удосконалення через запровадження механізму «безпечного порту», публікацію та адміністративну реєстрацію нормативних актів, законодавче закріплення публічно-правового статусу органів самоврядування, уніфікацію їхніх процедур у рамках адміністративно- процедурного кодексу, делімітацію аналітично-рекомендаційних повноважень Міністерства юстиції України, впровадження стандартів аудиту для адвокатів, удосконалення процедур кваліфікаційного контролю та імплементацію принципу пропорційності у практику державного нагляду. Запропонована комплексна схема передбачає внесення змін до чинного законодавства, створення публічних реєстрів та механізмів судового контролю, що забезпечує баланс між захистом професійної таємниці, ефективністю фінансового контролю та верховенством права, підвищує довіру до системи державного нагляду, мінімізує ризики зловживань і сприяє інтеграції корпоративних та публічно-правових норм у правове регулювання адвокатської діяльності в Україні.
Авторське право (c) 2025 В.А. ЛИСЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МІСЦЕ НОРМ АДМІНІСТРАТИВНОГО ПРАВА В СИСТЕМІ ПРАВОВИХ ЗАСАД ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДИСЦИПЛІНИ ТА ЗАКОННОСТІ В ДІЯЛЬНОСТІ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ
Аргументовано, що в рамках забезпечення дисципліни та законності в діяльності Нацполіції, Конституція України визначає: загальні соціальні цінності, якими мають керуватися органи поліції та їх посадові особи, на забезпечення (перш за все охорону та захист) яких спрямовується їх діяльність; встановлюють ключові принципи, на підставі яких має організовуватися та здійснюватися діяльність поліції (зокрема такі як: гуманізм, верховенство права, пріоритет прав і свобод людини та громадянина, розподіл влади, законність, недискримінаційність та ін.); загальні вимоги щодо порядку діяльності Національної поліції та взаємин її органів і посадових осіб з громадськістю. Також необхідно відмітити, що конституційні положення є важливими і з точки зору гарантування прав поліцейських як громадян та працівників. Адже необхідність забезпечення дисципліни та законності в системі органів поліції не може бути підставою для порушення чи неправомірного обмеження прав і свобод поліцейських, окрім випадків, коли це прямо передбачено Законом. Доведено, що в системі правових засад забезпечення дисципліни та законності в роботі Національної поліції ключове місце належить нормам адміністративного права, адже левова частка діяльності за цим напрямом опосередкована саме управлінськими владо-управлінськими відносинами, як зовнішнього, так і внутрішньо-організаційного характеру. Зокрема такі питання як правовий статус суб’єктів забезпечення, механізми форми, методи та засоби контролю за дисципліною і законністю, взаємодія (як між суб’єктами публічної влади, так останніми та інститутами громадянського суспільства) та координації з питань забезпечення, оцінювання якості та ефективності забезпечення регламентують переважно нормами адміністративного права.
Авторське право (c) 2025 П.П. КУЗЬМІН http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ОСОБИСТОЇ БЕЗПЕКИ ПОЛІЦЕЙСЬКИХ ПІД ЧАС ДІЇ ПРАВОВОГО РЕЖИМУ ВОЄННОГО СТАНУ АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ОСОБИСТОЇ БЕЗПЕКИ ПОЛІЦЕЙСЬКИХ ПІД ЧАС ДІЇ ПРАВОВОГО РЕЖИМУ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті здійснено аналіз адміністративно-правових засад забезпечення особистої безпеки поліцейських при виконанні основних завдань із підтримання публічної безпеки і порядку в країні під час дії правового режиму воєнного стану. У статті здійснено аналіз адміністративно-правових засад забезпечення особистої безпеки поліцейських при виконанні основних завдань із підтримання публічної безпеки і порядку в країні під час дії правового режиму воєнного стану. Наголошено, що специфіка професійної службової діяльності поліцейського полягає у її небезпечності, тому держава повинна забезпечити максимально можливий рівень захисту, звертаючись при цьому і до міжнародного досвіду. Враховуючи той факт, що поліцейський завжди працює в умовах реального соціального простору, взаємодіє з людьми в особливо загострених обставинах, постало необхідним посилити психологічні, комунікативні напрями в професійній підготовці поліцейських, що дозволить діяти правильно в умовах небезпеки. Удосконалення програм професійної підготовки поліцейських із застосуванням моделей конкретних дій є одним із ключових напрямів розвитку службової освіти в умовах воєнного стану. Доведено, що адміністративно-правові аспекти діяльності Національної поліції України в умовах повномасштабної збройної агресії потребують комплексного підходу, що включає вдосконалення нормативної бази, професійної підготовки, матеріально-технічного забезпечення та координації з іншими органами. Вивчено їх основні аспекти та обґрунтовано необхідність удосконалення механізмів правового та організаційного забезпечення безпеки правоохоронців.
адміністративно- правове регулювання забезпечення особистої безпеки поліцейського
Авторське право (c) 2025 О.В. ДЖАФАРОВА, В.В. КІКІНЧУК, М.О. БОРОВИК, О.С. ЯЦЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НАПРЯМИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЗАКОННОСТІ У СФЕРІ ПІДПРИЄМНИЦЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті наголошено на тому, що забезпечення законності у сфері підприємницької діяльності є складним і багатогранним процесом, що охоплює широкий спектр суспільних відносин, у яких тісно переплітаються приватні інтереси бізнесу та публічні інтереси держави і суспільства. Напрями забезпечення законності у сфері підприємницької діяльності визначаються як системою нормативно-правового регулювання, правозастосовної практики, контрольно-наглядових та превентивних заходів, так і розвитком механізмів саморегулювання, цифровізації та міжнародної інтеграції. Доведено, що напрями забезпечення законності у сфері підприємницької діяльності відображають сукупність основних форм та засобів, за допомогою яких досягається належний правопорядок у цій сфері. До окремих напрямів віднесено нормативно-правове забезпечення; правозастосовну діяльність; контрольно-наглядову діяльність; напрям інформаційного та освітнього забезпечення законності у підприємництві. Встановлено, що інституційний вимір забезпечення законності реалізується через діяльність судових органів, прокуратури, антимонопольних структур, бізнес-омбудсмена, контролюючих служб і громадських об’єднань підприємців, що формують багаторівневу систему захисту прав та інтересів суб’єктів господарювання. Важливу роль відіграють також державні програми та стратегії, публічно-приватне партнерство, електронне врядування, альтернативні форми вирішення спорів та міжнародне співробітництво, які переводять абстрактні принципи верховенства права у практичну площину.
Авторське право (c) 2025 Ю.В. ГРИГОРЯК http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СИСТЕМА СУБ’ЄКТІВ ПРОТИДІЇ ДОМАШНЬОМУ НАСИЛЬСТВУ: ПРОБЛЕМИ ВЗАЄМОДІЇ ТА ШЛЯХИ ЇХ ВИРІШЕННЯ
У статті автором досліджується ефективність взаємодії суб’єктів у сфері протидії домашньому насильству. У результаті дослідження встановлено, що багатокомпонентна мета взаємодії, визначена нормативними актами, нівелює пріоритет захисту прав та безпеки постраждалих осіб. Виявлено відсутність оптимального уніфікованого механізму комунікації між суб’єктами, що призводить до ненадання системної допомоги. Констатовано низький рівень взаємодії та неузгодженість політики навіть у межах єдиних систем (наприклад, судоустрою). Значна частина постраждалих залишається необізнаною про свої права та послуги, що свідчить про неактуальність існуючих просвітницьких інструментів. Окремо відзначено необхідність залучення представників Мінветеранів до міжвідомчих рад у зв'язку зі збільшенням випадків насильства за участю військовослужбовців. Обґрунтовано, що сучасний механізм взаємодії має будуватися за холістичним підходом, метою якого є мінімізація дій постраждалої особи для забезпечення її безпеки та психоемоційного відновлення. Для вдосконалення національної системи пропонується вивчення та імплементація зарубіжного досвіду правового регулювання протидії домашньому насильству.
Авторське право (c) 2025 І.М. БІЛОУС http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ СЛІДЧОГО СУДДІ У ЗАБЕЗПЕЧЕННІ ПРАВА НА ЗАХИСТ НА СТАДІЇ ДОСУДОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті визначено роль слідчого судді у забезпеченні права на захист на стадії досудового слідства в умовах воєнного стану. Зазначається, що право на захист на стадії досудового розслідування в умовах воєнного стану, будучи самостійно правовою гарантією від необґрунтованого та незаконного кримінального переслідування особи, має також бути захищено з боку держави від його можливого порушення чи свавільного обмеження, а тому повинно бути предметом, передусім, судового захисту. Зроблено висновок, що із метою забезпечення права на захист на стадії досудового розслідування в умовах воєнного стану, діяльність слідчого судді полягає у здійсненні судового контролю за недопущенням прошення вказаного права з боку сторони обвинувачення. Для виконання цієї мети слідчий суддя наділений такими повноваженнями: 1) повноваження із забезпечення права на захист при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) повноваження із забезпечення права на захист при розгляді та вирішенні питань щодо дачі дозволу на проведення слідчих (розшукових), негласних слідчих (розшукових) дій; 3) повноваження щодо забезпечення збирання доказів стороною захисту у разі відмови слідчим, прокурором стороні захисту в задоволенні клопотання; 4) повноваження щодо захисту прав людини, закріплених у ст. 206 КПК України; 5) повноваження із розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність сторони обвинувачення, які порушують право на захист. Визначено, що коло повноважень слідчого судді на стадії досудового розслідування в умовах воєнного стану може бути обмеженим через об’єктивну неможливість їх фактичного виконання. Проте, це не означає, що за таких умов він взагалі не є учасником кримінального провадження та не виконує функцію судового контролю завжди, тобто лише за умови введення правового режиму воєнного стану у порядку, визначеному законодавством. Відсутність об’єктивної можливості є оціночним поняттям та підлягає встановленню та конкретизації у кожному окремому випадку. Під ним слід розуміти, що виконання повноважень слідчого судді не може бути вчинене через непереборні зовнішні обставини, які викликані веденням воєнних дій та роблять це неможливим в реальності, а не через суб'єктивні причини. В інших випадках слідчий суддя повинен виконувати свої повноваження на стадії досудового розслідування в умовах воєнного стану у повному обсязі.
Авторське право (c) 2025 М.М. БІДНАРЧУК http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІДГУК НА МОНОГРАФІЮ ПОЛЯХ ЄВГЕНІЇ ВОЛОДИМИРІВНИ ЗА ТЕМОЮ «ПОРУШЕННЯ НЕДОТОРКАННОСТІ ПРИВАТНОГО ЖИТТЯ: КРИМІНОЛОГІЧНА ХАРАКТЕРИСТИКА ТА ЗАПОБІГАННЯ» (ХАРКІВ, 2025)
Приватність як соціальна цінність і благо визнається та гарантується у будь-якому суспільстві ліберального устрою. Зрозуміла річ, йдеться не про політичні декорації й стилізовану під параметрію правової, демократичної та соціальної держави конструкцію основного закону, а про дійсність у всьому її багатоманітті: substantia (матерія та діяльність), cogitо (мислення), affectio (переживання, екзистенція) та fidei, sacramentum (віра, причастя). Лише у такій єдності будь-який соціальний феномен набуває своєї повноти, повноважності. Так само й із приватністю, як одночасно концептом, реальним проявом буття, пов’язаним із конкретною людиною, його переживанням як власного проявлення та, водночас, проявлення інших, рівних у своїй гідності (у модусі sacramentum) носіїв особистісної самоцінності.
Авторське право (c) 2025 Ю.В. ОРЛОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СУТНІСТЬ ТА ОСОБЛИВОСТІ ВЗАЄМОДІЇ СЛУЖБИ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ З ІНШИМИ СУБ’ЄКТАМИ СЕКТОРУ БЕЗПЕКИ ТА ОБОРОНИ
У статті аргументовано, що ключовими характеристиками категорії взаємодія» є наступні: 1) носить динамічний характер; 2) наявність двох більше учасників правовідносин; 3) урегульованість їх поведінки нормами права, переважно, адміністративного; 4) має чітко визначену мету, досягнення якої потребує вирішення певних завдань; 5) планомірність, наявність певних етапів провадження взаємодії; 6) віднаходить своє відображення у низці адміністративно-правових форм та методів. Зроблено висновок про те, що сутність взаємодії Служби безпеки України з іншими суб’єктами сектору безпеки та оборони полягає в ефективному втіленні врегульованих адміністративно-правовими нормами узгоджених за часом місцем дій, а також операцій та заходів сумісно з одним або декількома суб’єктами цього сектору, об’єднаних спільною метою – вирішення завдань із нейтралізації загроз національній безпеці та інтересам України. Доведено, що особливостями взаємодії Служби безпеки України з іншими суб’єктами сектору безпеки та оборони є наступні: по-перше, регулюється, переважно, нормами адміністративного права, які визначають правовий статус СБУ у цій сфері, а також суб’єктів, які із нею реалізують спільну діяльність; по-друге, має єдину, спільну мету, досягнення якої передбачає необхідність вирішення низки завдань, на основі ефективного розподілу дій між сторонами взаємодії в межах їх компетенції; по-третє, оперативна адаптація форм і методів взаємодії на можливі об’єктивні зміни задля успішного виконання поставлених завдань; по-четверте, орієнтована, в тому числі, на забезпечення інформування громадськості щодо важливості та необхідності такої взаємодії, її результатів з одночасним додержанням вимог відносно заборони розголошення інформації обмеженим доступом.
Авторське право (c) 2025 А.Е. ЯЦИНА http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НОРМАТИВНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ УЧАСТІ АДВОКАТА В АДМІНІСТРАТИВНОМУ СУДОЧИНСТВІ: ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ УДОСКОНАЛЕННЯ
У статті проаналізовано сучасний стан та проблеми нормативно- правового регулювання участі адвоката в адміністративному судочинстві в Україні. Зазначено, що ефективність захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина в публічно-правових спорах, де однією із сторін є держава з усім її апаратом, безпосередньо залежить від обсягу прав, міцності гарантій і рівня професіоналізму адвоката. На підставі аналізу наукових концепцій нормативно-правові засади діяльності адвоката класифіковано в залежності від: 1) рівня правового закріплення на: а) національне; б) міжнародне; 2) від виду джерела права: а) закони України; б) підзаконні нормативно-правові акти; 3) від предмету правового регулювання: а) тих, що регламентують окремі елементи правового статусу адвоката; б) тих, що регламентують особливості здійснення адвокатської діяльності. Зроблено висновок про існування дворівневої системи правового регулювання діяльності адвоката в адміністративному судочинстві: перший рівень — це загально-професійний, який встановлює статусні основи професії адвоката; другий рівень — це спеціально-процесуальний, визначений, який через Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок реалізації адвокатом своїх повноважень в рамках судового розгляду конкретної адміністративної справи. В підсумку нормативно-правові засади діяльності адвоката в адміністративному судочинстві визначено як систему норм права, до яких віднесені законодавчі і підзаконні нормативні акти України, які встановлюють мету, завдання, правила, порядок та процедури діяльності адвокатів в адміністративному процесі, та норми моралі (етичні норми), які встановлюють стандарти професійної поведінки адвоката як представника фізичної чи юридичної особи в судовому процесі.
Авторське право (c) 2025 В.П. ЯЦЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
У статті визначено ознаки поняття «корупція» є наступні: 1) наявність спеціального суб’єкта вчинення корупційного правопорушення, – особи, наділеної владними повноваженнями; 2) вчинення нею неправомірних діянь (дії чи бездіяльності), тобто використання свого службового становища з порушенням публічних інтересів, забезпечення реалізації яких є обов’язком відповідної особи; 3) наявністю корисливих мотивів вчинення такого діяння; 4) негативні наслідки. З’ясовано, що корупція у судовій системі України - це суспільно-небезпечне явище, яке виражається у використанні суддями чи працівниками судових органів свого службового становища, всупереч принципам законності та справедливості, з метою отримання особистої вигоди або переваг для інших осіб, що проявляється у прийнятті неправосудних (несправедливих) рішень, упередженості та підпорядкованості стороннім інтересам і в результаті підриває верховенство права та довіру громадян до судової влади. Констатовано, що корупція у судовій системі має такі негативні наслідки: по-перше, фактичне заперечення принципів верховенства права, законності та рівності перед законом; по-друге, безкарність корупціонерів, а також бізнес та політичних еліт; по-третє, підрив довіри громадян до держави та її інституцій; по-четверте, гальмування інвестицій в економіку країни, а відтак і фінансово-економічного розвитку країни; по-п’яте, формування атмосфери цинізму та правового нігілізму в суспільстві; по- шосте, посилення тіньових схем та криміналізації суспільних відносин.
Авторське право (c) 2025 Є.Ю. ШАПТАЛА http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРИНЦИП ПРОПОРЦІЙНОСТІ ЯК ПРАВОВИЙ МЕХАНІЗМ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ БАЛАНСУ МІЖ ПУБЛІЧНИМИ ІНТЕРЕСАМИ ТА ПРАВАМИ ЛЮДИНИ
У статті розглянуто принцип пропорційності як основоположний правовий механізм, що забезпечує баланс між публічними інтересами та правами людини. Особливу увагу приділено викликам застосування принципу пропорційності у кризових умовах, таких як збройна агресія Російської Федерації проти України, воєнний стан, надзвичайні обставини та надзвичайні ситуації. Ці умови вимагають забезпечення справедливого балансу між суспільними інтересами та правами людини. Розкрито міжнародний та національний аспекти принципу пропорційності, з акцентом на його ролі у практиці Європейського суду з прав людини. Наголошено на важливості дотримання пропорційності під час обмеження прав людини для досягнення легітимних державних цілей, таких як забезпечення безпеки, територіальної цілісності, державного суверенітету та відсічі збройній агресії. Вказано, що у разі загрози цим інтересам держава може застосовувати обмеження прав і свобод людини, дотримуючись принципу пропорційності між інтересами держави та основними фундаментальними правами людини. Це проявляється у впровадженні низки обмежень особистих прав і свобод громадян, а також спеціального регулювання у сфері господарської діяльності, фінансових операцій, трудових відносин, цивільно-правових зобов’язань. Охарактеризовано ключові критерії пропорційності: передбаченість обмеження прав людини законом, легiтимнiсть мети обмеження, необхідність таких дій (заходів) та співмірність (адекватнiсть) втручання. Досліджено проблеми реалізації принципу пропорційності в судовій практиці України, зокрема у справах щодо обмеження прав громадян у зв’язку з пандемією COVID-19 та обов’язковими щепленнями для певних категорій працівників, а також при оцінці відповідності Основному Закону України законодавчих норм, якими обмежуються права, свободи та законні інтереси людини і громадянина. Наголошено на необхідності вдосконалення правового регулювання для уникнення свавілля з боку державних органів та підвищення довіри до національної правової системи.
Авторське право (c) 2025 В.І. ТЕРЕМЕЦЬКИЙ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МІЖНАРОДНИЙ ДОСВІД КОНТРОЛЮ ЗА БАНКІВСЬКОЮ ДІЯЛЬНІСТЮ ТА ШЛЯХИ ЙОГО АДАПТАЦІЇ В УКРАЇНІ
У статті проаналізовано міжнародний досвід банківського нагляду на прикладі моделей США та Великої Британії, що поєднують централізовану координацію, децентралізовану експертизу, ризик-орієнтований підхід, стрес-тестування та технологічну підтримку контролю. Розподілена система США сприяє накопиченню спеціалізованих знань і конкуренції в експертизі, але створює виклики координації. Зазначається, що після кризи 2008 року посилено обмін інформацією, впроваджено корпоративні стрес- тести й створено Раду з фінансової стабільності. У Великій Британії пруденційний нагляд поєднує оцінку системних ризиків з індивідуальною експертизою, застосовує професійне судження, диференціює вимоги за масштабом банків і підтримує постійний діалог з їх керівництвом. На основі цих практик удосконалено модель банківського нагляду в Україні, що інтегрує оцінку фінансової стабільності, автоматизований аналіз даних, механізми раннього попередження та прозорі процедури реагування. Центральним координатором є Національний банк України, який визначає стандарти нагляду, проводить стрес-тестування, делегує частину функцій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Державного фінансового моніторингу України, Міністерства фінансів України та іншим структурам, поєднуючи централізоване управління з децентралізованою експертизою. Система базується на спільних аналітичних платформах, стандартизованій звітності та двосторонньому обміні інформацією між регуляторами й банками. Нижній рівень складають банки, що здійснюють внутрішній контроль, управління ризиками та звітність, а також зовнішні аудитори й омбудсмен для незалежної оцінки. Запропонована модель забезпечує оперативне виявлення ризиків, підвищує захист вкладників, прозорість ринку й довіру до банківської системи, демонструючи, що адаптація міжнародних практик із врахуванням українських реалій сприяє створенню ефективної, гнучкої та технологічно орієнтованої системи нагляду.
Авторське право (c) 2025 А.С. САРУХАНЯН http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ МІЖВІДОМЧОЇ ВЗАЄМОДІЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ УКРАЇНИ З ІНШИМИ СУБ’ЄКТАМИ ПРОТИДІЇ ДОМАШНЬОМУ НАСИЛЬСТВУ В УМОВАХ СЬОГОДЕННЯ
Статтю присвячено аналізу сучасного стану адміністративно- правового регулювання міжвідомчої взаємодії суб’єктів протидії домашньому насильству. Проаналізовано положення закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», яким запроваджено нову модель системи взаємодії уповноважених суб’єктів у вказаній сфері. Зазначено, що ефективна протидія домашньому насильству неможлива без системної співпраці державних органів та громадських інституцій, оскільки ця проблема має багатогранний характер, а, отже, її вирішення потребує одночасного застосування правоохоронних, соціальних, медичних, освітніх та правових інструментів. У статті надано авторське визначення поняття міжвідомчої взаємодії суб’єктів у сфері протидії домашньому насильству, згідно з яким воно визнано різновидом соціально-правової співпраці (взаємодії на засадах партнерства) органів виконавчої влади (насамперед, Національної поліції), відомств, інших державних установ, органів місцевого законом повноважень здійснюють організаційні (спеціалізовані і професійні) заходи, цілеспрямовані дії на засадах партнерства з метою реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Окрему увагу приділено аналізу нормативно-правових актів, які регулюють специфіку повноважень підрозділів Національної поліції у сфері протидії домашньому насильству. Зроблено висновок про те, що уповноважені підрозділи Національної поліції є ключовими суб'єктами оперативного реагування на випадки домашнього насильства, а також саме на них покладено функцію превенції в зазначеній сфері. З урахуванням новітніх викликів і змін у діючому законодавстві України визначено основні напрямки удосконалення адміністративно-правових засад міжвідомчої взаємодії Національної поліції України з іншими державними і громадськими інституціями у сфері протидії домашньому насильству в умовах сьогодення. Зокрема, зазначено, що важливішою умовою підвищення ефективності системи протидії домашньому насильству є належна цифровізація процесів міжвідомчої взаємодії.
Авторське право (c) 2025 О.Ю. САЛМАНОВА, І.Д. КАЗАНЧУК http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДО ОБҐРУНТУВАННЯ ВАЖЛИВОСТІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ ЯК СКЛАДОВОЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ
Виділено наступні ключові особливості забезпечення економічної безпеки як складової національної безпеки: 1) системність, оскільки економічна безпека є частиною єдиної системи національної безпеки та взаємопов’язана з політичною, воєнною, екологічною, енергетичною, інформаційною тощо; 2) має комплексний характер, оскільки охоплює всі сектори української економіки; 3) забезпечення, перш за все, носить превентивний характер, оскільки спрямована не лише на подолання загроз, а й на їх раннє виявлення та попередження; 4) збалансованість інтересів, адже забезпечення економічної безпеки враховує потреби держави, бізнесу та громадян для досягнення стійкого розвитку; 5) передбачає підтримку конкурентоспроможності національного виробництва та інноваційного потенціалу; 6) наявність визначеної системи показників і критеріїв оцінки (ВВП, боргове навантаження, інфляція, безробіття, енергозалежність тощо). Констатовано, важливість забезпечення економічної безпеки як складової національної безпеки є беззаперечною, адже від економічної стійкості та спроможності держави залежить не просто матеріально- фінансове благополуччя населення, але й існування українських суспільства та держави як таких, і в умовах війни це є помітним особливо яскраво, коли обороноздатність країни та можливість населення зберігати у такій складній ситуації прийнятний рівень життя у величезній мірі залежить саме від стану національної економіки та її здатності ефективно протистояти відповідним загрозам і зберігати відповідні якісні та кількісні показники.
Авторське право (c) 2025 Р.В. РОЗУМЯК http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ON THE ISSUE OF STAFFING OF THE SECURITY SERVICE OF UKRAINE IN THE CONDITIONS OF MARTIAL LAW
The article emphasizes that the human resources management of the public service is tasked, on the one hand, with making the process of making and communicating personnel decisions as transparent and accessible as possible, and on the other hand, with regulating this process in detail, ensuring its normalization and uniformity within the framework of a holistic human resources management system. It is noted that in conditions of martial law, the moral and psychological support of the SBU's activities is especially relevant, the improvement of which should be directed to the activities of domestic higher education institutions and scientific institutions, as well as the activities of each individual manager, whose management decisions primarily determine the moral and psychological state of the personnel, generate positive or negative trends, which in conditions of martial law can lead to the disruption of large-scale operations and losses among personnel, including among unique specialists on a global scale in cyberspace, OSINT and data analytics. It was noted that despite the special security reality of martial law, the personnel support of the SBU, as well as other law enforcement agencies, should be based on leading HR management concepts that have successfully proven themselves in business, in particular in the practice of leading international companies and corporations, the implementation and further improvement of the personnel management information system (HRIS), electronic personal files, and automated admissions. Such innovative solutions can significantly simplify the analysis of personnel turnover, minimize the risk of personnel information falling into the hands of enemy special services, and ensure the mobility of personnel units.
Авторське право (c) 2025 А.М. ПАДАЛКА http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СУТНІСТЬ ТА ОСОБЛИВОСТІ ГЕНЕРАЛЬНОГО ШТАБА ЗБРОЙНИХ СИЛ УКРАЇНИ ЯК СУБ’ЄКТА ВІЙСЬКОВОГО УПРАВЛІННЯ З ПЛАНУВАННЯ ОБОРОНИ ДЕРЖАВИ
У статті доведено, що адміністративне планування, яке лежить в основі осмислення сутності та особливостей Генерального штаба ЗСУ як суб’єкта військового управління з планування оборони держави, являє собою особливий різновид діяльності органів публічної влади, підприємств, установ та організацій, спрямований на визначення в процесі управління стратегічних, тактичних та оперативних можливостей впливу на окрему категорію суспільних відносин, формування комплексного бачення її поточного стану, перспектив розвитку, наявних і потенційно можливих проблем як об’єкту адміністративно-правового впливу, а також коригування на основі такого бачення взаємодії з іншими зацікавленими суб’єктами, цільовими групами, клієнтами та громадськістю в широкому її розумінні. Звернено увагу на таку особливість Генерального штаба ЗСУ як суб’єкта військового управління з планування оборони держави, як багатоплановість його регулюючого впливу в межах системи публічного управління в державі. Багатоплановість регулюючого впливу Генерального штаба ЗСУ в межах системи публічного управління в державі полягає в спрямуванні ним цілої низки суспільних відносин, які пов’язані як воєнною організацією держави, так і з публічним управлінням на загальнодержавному, регіональному та місцевому рівнях. Зазначено, що ще однією особливістю Генерального штабу ЗСУ як суб’єкта військового управління з планування оборони держави є функціонування у межах єдиного сектору безпеки та оборони. Як суб’єкт військового управління з планування оборони держави Генеральний штаб ЗСУ відіграє важливу спрямовуючу функцію у процесі забезпечення національної безпеки, координації діяльності сил оборони, розробки стратегічних документів, що пов’язані з національною безпекою, воєнною безпекою та кібербезпекою.
Авторське право (c) 2025 В.І. ОНАЦЬКИЙ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОСОБЛИВОСТІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЯКОСТІ НАДАННЯ ПОСЛУГ СЕРВІСНИМИ ЦЕНТРАМИ МВС УКРАЇНИ
У статті проаналізовано особливості забезпечення якості надання адміністративних послуг сервісними центрами Міністерства внутрішніх справ України, що є ключовими інституціями державної системи обслуговування громадян у сфері безпеки дорожнього руху, реєстрації транспортних засобів, видачі та обміну посвідчень водія, а також надання інших адміністративних послуг. Визначено, що ефективність роботи сервісних центрів залежить від інтеграції нормативно-правових, організаційних, технологічних, кадрових та соціально-етичних складових. У статті проведено аналіз сучасного стану нормативно-правового регулювання, організаційно-управлінських структур, цифрової інфраструктури та кадрового потенціалу центрів, а також оцінено рівень інклюзивності та доступності послуг для різних категорій населення. Приділено увагу проблемам забезпечення рівномірної якості послуг у різних регіонах України, мінімізації корупційних ризиків та впровадженню інноваційних технологічних рішень. Підкреслено, що забезпечення високої якості адміністративних послуг є багатовимірним процесом, який поєднує ефективне нормативне регулювання, сучасні технології, професійний та етичний кадровий склад, доступність для громадян та гнучкість у реагуванні на виклики зовнішнього середовища. Розроблено науково обґрунтовані рекомендації спрямовані на підвищення стандартів обслуговування, удосконалення організаційних і технологічних механізмів, забезпечення інклюзивності та стабільності функціонування сервісних центрів, що сприятиме зміцненню довіри суспільства до державних інституцій та формуванню сучасної моделі публічних сервісів в Україні.
Авторське право (c) 2025 Е.О. МУЗИЧУК http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДЕРЖАВНА ПОЛІТИКА У СФЕРІ ЗЕМЕЛЬНИХ ВІДНОСИН ЯК ОБ’ЄКТ АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ
Статтю присвячено підтвердженню чи спростуванню твердження про те, що державна політика у сфері земельних відносин є об’єктом адміністративно-правового регулювання. Вважається доведеним, що державна політика у сфері земельних відносин є об’єктом адміністративно- правового регулювання з огляду на таке: 1) земля є колективним благом, правовий режим власності на яке потребує чіткого регламентування та регулювання зі сторони відповідних суб’єктів права для формування базису стійкого розвитку; 2) адміністративно-правові механізми охорони, раціонального використання та відновлення земель мають оптимізовуватись у планово-стратегічній перспективі; 3) узгодження приватних і публічних інтересів, запобігання зловживанням та захист прав землевласників і землекористувачів унеможливлені без реалізації державного втручання, що на засадах верховенства права, пропорційності, економічної вигоди та соціальної стабільності має забезпечити ефективність та справедливість використання земельних ресурсів; 4) функціонування ринку землі має перебувати під ефективно реалізованим адміністративним контролем; 5) особливості довоєнного, воєнного та післявоєнного періодів зумовлюють різні підходи до регулювання земельних відносин, включаючи захист територій, відновлення пошкоджених земель та відбудову інфраструктури; 6) діяльність суб’єктів, наділених владними повноваженнями у сфері регулювання земельних відносин, потребує узгодженого функціонування в межах чітко визначених законом процедур і повноважень. Тому пропонується державну політику у сфері земельних відносин трактувати як: «сукупність нормативно визначених пріоритетів, орієнтирів розвитку та заходів регулювання земельних відносин, спрямованих забезпечити екологічну стійкість, раціональне, цільове, збалансоване та правомірне землекористування, відновлюваність земельних ресурсів, а також гарантованість реалізації прав і законних інтересів суб’єктів земельних відносин, їхню охорону та захист у випадку порушення, незаконного обмеження чи посягання з боку інших суб’єктів права» у зв’язку з чим актуалізовано висновок, що питання про те чи є державна політика у сфері земельних відносин об’єктом адміністративно-правового регулювання може сприйматись як риторичне, адже держава, в особі уповноважених нею представників, не може стояти осторонь розвитку організаційних та функціональних відносин її структурного складу.
Авторське право (c) 2025 О.О. МОЗГОВИЙ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВІ ЗАСОБИ ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЙНИМ ПРАВОПОРУШЕННЯМ У ПОДАТКОВІЙ СФЕРІ
У статті наголошено на тому, що адміністративно-правові засоби протидії корупційним правопорушенням у податковій сфері становлять цілісну і багатокомпонентну систему, яка поєднує в собі правові норми, організаційні процедури та інституційні механізми, спрямовані на зменшення корупційних ризиків у діяльності податкових органів. Їх особливість полягає у подвійній природі: з одного боку, вони є інструментом забезпечення законності й доброчесності у роботі посадових осіб, а з іншого - гарантією захисту прав та законних інтересів платників податків. У цій площині адміністративно-правові засоби виконують превентивну, регулятивну, контрольну, каральну та виховну функції, які в сукупності створюють підґрунтя для формування прозорого та справедливого податкового адміністрування. Доведено, що важливим є удосконалення законодавчої бази щодо механізмів запобігання конфлікту інтересів, процедур службових розслідувань та строків притягнення до адміністративної відповідальності. Принципово важливим напрямом є зниження дискреційних повноважень шляхом автоматизації процесів адміністрування податків та повного переходу до електронних сервісів.
протидія корупційним правопорушенням у податковій сфері
процедури внутрішнього та зовнішнього контролю
Авторське право (c) 2025 В.А. МАШНІЦЬКИЙ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НОРМАТИВНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ФУНКЦІОНУВАННЯ СИТУАЦІЙНОГО ЦЕНТРУ МВС УКРАЇНИ: ПИТАННЯ СЬОГОДЕННЯ
итуаційний центр МВС України виконує важливі функції в системі кризового менеджменту України. Він є тим ключовим елементом, що реалізує кризове управління в рамках внутрішньої безпеки країни. Також його діяльність має вплив на ефективність забезпечення зовнішньої безпеки в Україні. Функціонування даного комплексу відбувається у відповідності до певного переліку нормативно-правових актів, які є головним предметом даного дослідження. Від правової збалансованості юридичної основи діяльності даного комплексу залежить успішність його роботи. Будучи елементом мережі ситуаційних центрів СЦ МВС України впливає на злагодженість протидії загрозам державного масштабу. Саме тому законодавство в сфері його регуляції представляє науковий інтерес. В статті детально розглянуто особливості правового регулювання даного комплексу, проаналізовано важливі аспекти нормативної бази, що утворюють механізм регулювання досліджуваного ситуаційного центру, ідентифіковано їх недоліки, а також напрацьовано рекомендації практичного характеру, щодо усунення таких проблемних аспектів. Запропоновано зміни та доповнення до чинного законодавства щодо покращення адміністративно-правового регулювання СЦ МВС України.
Авторське право (c) 2025 Д.О. ЛЕЩЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОКРЕМІ АСПЕКТИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ БЕЗПЕКИ ДОРОЖНЬОГО РУХУ ПАТРУЛЬНОЮ ПОЛІЦІЄЮ
В статті здійснюється дослідження одного із напрямків роботи патрульної поліції, який, нажаль, не втрачає своє актуальності. Підтвердженням цьому є невтішні статистичні показники дорожньо- транспортних пригод та коефіцієнт смертності на дорогах. Разом з тим, дієвість та результативність забезпечення безпеки дорожнього руху залежить не лише від кількості притягнених до відповідальності осіб. Значна частка роботи спрямована саме на здійснення превентивно-виховної функції, за допомогою якої у суспільстві формується поведінка учасників дорожнього руху. Так, в роботі зроблено аналіз превентивних заходів, які використовують органи поліції для забезпечення безпеки дорожнього руху. Зауважено, що така діяльність можлива завдяки чіткій регламентація компетенції поліції в сфері безпеки дорожнього руху, відсутність суперечності між правовими нормами в цій сфері та адаптованості вітчизняного законодавства до європейських стандартів. Окрему увагу приділено роботі патрульної поліції з неповнолітніми.
Авторське право (c) 2025 С.М. ГУСАРОВ, В.П. ЯЦЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗМІСТ КРИМІНАЛІСТИЧНОЇ ХАРАКТЕРИСТИКИ ПРОТИДІЇ РОЗСЛІДУВАННЮ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ
У статті аргументовано, що зміст криміналістичної характеристики протидії розслідуванню становить цілісну систему типових відомостей, що орієнтують на виявлення й нейтралізацію незаконного впливу на доказування. Її ядро формують: 1) суб’єктний блок (організатори, виконавці, посередники, афілійовані особи, корумповані посадовці, а також учасники, що діють зі страху/самозахисту) з оцінкою мережевих зв’язків; 2) мотиваційно- цільовий блок (ухилення від відповідальності, контроль ресурсів та інформації, мінімізація правових/репутаційних ризиків); 3) об’єкти впливу як носії доказової інформації (особи, речові та документальні джерела, реєстрові записи та дані, процесуальні процедури та строки); 4) способи і контекст протидії (неправдиві показання, приховування, фальсифікація/знищення доказів, фізичний/психологічний тиск, корупційні практики, медійні маніпуляції, розголошення таємниці, процесуальне затягування; ознаки узгодженості дій, використання службового становища, транскордонність, інформаційна асиметрія); 5) слідова картина у матеріальному, цифровому, комунікаційному та процесуальному вимірах. Ця структура задає перелік перевірюваних індикаторів і визначає релевантні джерела (офіційні реєстри, цифрові сліди, протоколи гласних і негласних слідчих (розшукових) дій, експертні висновки) для побудови обґрунтованих версій і тактики контрдій.
Авторське право (c) 2025 О.М. ТАРКАН http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
CURRENT ISSUES IN THE TACTICAL SUPPORT OF DEFENCE COUNSEL’S PARTICIPATION IN INVESTIGATIVE (SEARCH) ACTIONS
The article examines the tactical foundations of defence counsel’s participation in investigative (search) and other procedural actions at the pre- trial stage, positioning “defence tactics” as a subsystem of criminalistic (forensic) tactics and as an element of the “adversarial criminalistics” concept. Based on an analysis of doctrine and the provisions of the Criminal Procedure Code of Ukraine, it outlines a two-track mechanism for implementing tactical tools (directly by counsel and indirectly through motions to the pre-trial investigation body/prosecutor) and their functional purpose: ensuring procedural parity between the parties, neutralising resistance, and creating conditions for the active vindication of the rights of the suspect/accused. The study identifies key imbalances in the current legal framework–imperfect mechanisms for obtaining and using statements, the absence of mandatory guarantees of counsel’s participation during searches, and time constraints in precautionary (pre-trial restraint) procedures. It proposes avenues for improving the CPC of Ukraine: recognising statements as a procedural source of evidence, mandating defence participation during intrusive investigative (search) actions, and standardising notification and admittance procedures. The practical significance lies in shaping tactical-methodological benchmarks that strengthen genuine adversarial proceedings and align national practice with the standards of the European Court of Human Rights (ECtHR).
Авторське право (c) 2025 Г.О. СПІЦИНА, Д.О. ЦИПЛІЦЬКИЙ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЯВКИ КЛЮЧОВИХ СВІДКІВ ПРИ РОЗСЛІДУВАННІ ТЕРОРИСТИЧНИХ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ: ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ТА МІЖНАРОДНА ПРАКТИКА
У статті досліджується питання застосування механізму затримання ключового свідка у кримінальних провадженнях різних країн світу та можливість адаптації цього інституту до кримінально- процесуального законодавства України. Враховуючи зростання терористичних загроз та складність окремих кримінальних справ, обґрунтовано пропонується запровадження відповідної правової норми в українське законодавство. Обґрунтовано доцільність запровадження інституту затримання ключового свідка із застосуванням запобіжних заходів, зважаючи на складність та особливу суспільну небезпеку терористичних кримінальних правопорушень, у тому числі в умовах триваючої збройної агресії з боку російської федерації. Для запобігання можливим зловживанням з боку органів досудового розслідування пропонується запровадити чіткі процесуальні запобіжники: обов’язковий судовий контроль, визначення граничного строку затримання та наявність можливості оскарження ухвали про затримання. Проаналізовано досвід застосування відповідного механізму у Сполучених Штатах Америки, Канаді та окремих європейських державах. Особливо акцентовано на інституті «material witness detention» у США, який дозволяє затримання свідка за рішенням суду у випадку існування ризику його неявки або втечі, за умови, що його показання мають суттєве значення для кримінального провадження. Наведено приклади конкретних кейсів, коли такий механізм застосовувався у справах, пов’язаних із розслідуванням терористичних злочинів. Запропоновано низку пропозицій щодо внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України. Пропонується визначити поняття «ключовий свідок», закріпити механізм його затримання на підставі ухвали слідчого судді з урахуванням принципів верховенства права та пропорційності. Вказується на необхідності суспільного обговорення запропонованих змін із залученням представників правової спільноти, науковців та правозахисників для досягнення балансу між ефективністю досудового розслідування терористичних злочинів та дотриманням прав і свобод людини.
Авторське право (c) 2025 М.В. СОКОЛОВСЬКИЙ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВИКОРИСТАННЯ СПЕЦІАЛЬНИХ ЗНАНЬ ПІД ЧАС РОЗСЛІДУВАННЯ ВТРУЧАННЯ У ДІЯЛЬНІСТЬ ОРГАНІВ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ
У статті досліджено особливості використання спеціальних знань у розслідуванні кримінальних правопорушень, пов’язаних із втручанням у діяльність представників органів державної влади. Аргументовано, що інтелектуальний характер цих діянь, наявність цифрових та ідеальних слідів, а також високий рівень латентності зумовлюють обмеженість традиційних процесуальних інструментів у досягненні результативності доказування. Обґрунтовано необхідність застосування як процесуальних, так і непроцесуальних форм спеціальних знань, що дозволяють забезпечити повноту, достовірність і об’єктивність встановлення обставин злочину. Особлива увага приділяється ролі судових експертиз (лінгвістичних, комп’ютерно-технічних, почеркознавчих), результати яких є провідними джерелами доказів у справах цієї категорії. Наголошено, що діяльність судового експерта відзначається високим рівнем професійної компетентності та врегульована законом, що гарантує незалежність і наукову обґрунтованість експертних висновків. Розкрито значення участі спеціалістів у проведенні слідчих (розшукових) дій, зокрема під час вилучення цифрових даних, надання консультаційно-аналітичної допомоги та документування процесуальних дій. Доведено, що це сприяє збереженню автентичності доказів та забезпечує їх подальшу можливість у використанні в доказуванні у судовому розгляді.
Авторське право (c) 2025 В.Ю. ПОПОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТЕОРЕТИЧНІ ПОЛОЖЕННЯ МЕТОДИКИ РОЗСЛІДУВАННЯ ОРГАНІЗОВАНОЇ ЗЛОЧИННОЇ ДІЯЛЬНОСТІ У СФЕРІ НЕЗАКОННОГО ОБІГУ НАРКОТИЧНИХ ЗАСОБІВ
У статті розглянуто традиційні підходи до визначення методики розслідування окремих видів кримінальних правпорушень, викладених у криміналістиці. Сформульовано поняття методики розслідування злочинів, пов’язаних з незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів, та прекурсорів, вчинених організованими групами, злочинними організаціями та розроблено її структурні елементи. Констатовано. що теоретичною основою методики розслідування зазначених злочинів є криміналістична характеристика злочинів, основний елемент якої – організована група,злочинна організація. Обгрунтовано криміналістичне значення інформації про ознаки організованої злочинної діяльності у сфері наркобізнесу, що містяться (відбиті) у специфічних матеріальних, інтелектуальних, цифрових слідах злочинної діяльності організованих груп, злочинних організацій, кримінально – корупційної технології організованої злочинної діяльності, способах злочинів,обстановці. Сформульовано поняття криміналістичної характеристики злочинів, пов’язаних з незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів, та прекурсорів, вчинених організованими групами, злочинними організаціями. Доведено, що криміналістична характеристика зазначених злочинів, вчинених організованими групами, злочинними організаціями є теоретичною категорією криміналістики, основне призначення якої – реалізація її даних в методиці їх розслідування. Розроблено структурні елементи криміналістичної характеристики зазначених злочинів і доведено,що вони розкривають її зміст та слугують орієнтиром слідчому для виявлення, розкриття та розслідування злочинів, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних засобів, вчинених організованими групами, злочинними організаціями, висування слідчих версій, вибору тактичних прийомів при проведенні окремих слідчих (розшукових), негласних слідчих (розшукових) дій в умовах конкретної ситуації.
Авторське право (c) 2025 В.П. КОРЖ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТЕОРЕТИЧНІ ОСНОВИ ТЕХНІКО-КРИМІНАЛІСТИЧНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДОСУДОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ ПРОТИ ДОВКІЛЛЯ
Стаття присвячена з’ясуванню правових і організаційних засад техніко-криміналістичного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень проти довкілля, у тому числі аспектів, зумовлених умовами воєнного стану. Обґрунтовано, що попри поширення терміна «науково- технічне забезпечення», категорія «техніко-криміналістичне забезпечення» має усталений зміст у криміналістиці, прямо орієнтований на виявлення, фіксацію, дослідження й використання доказів, і тому не підлягає заміні. На основі аналізу доктринальних підходів і чинних нормативних актів (зокрема положень Закону України «Про Національну поліцію», підзаконних нормативно-правових актів) показано, що ефективність розслідування кримінальних правопорушень проти довкілля, залежить від цілісної системи: стандартизованої первинної фіксації, дотримання ланцюга збереження, лабораторної верифікації, цифрової аналітики (ГІС, БпЛА, фото- та відеофіксація), а також належної міжвідомчої координації. Виокремлено ключові організаційні проблеми слідчої практики (недостатнє залучення екологів до складу СОГ, фрагментарне використання приладів, прогалини у протоколюванні) та запропоновано рішення: мультисенсорний підхід до збирання даних, акредитація лабораторій за ISO 17025, створення мережі екологів, єдині чек-лісти й ГІС-платформи для досудового розслідування.
Авторське право (c) 2025 В.О. ГУСЄВА, Р.В. ЦАПУН http://creativecommons.org/licenses/by/4.0