Вісник Кримінологічної асоціації України
Збірник наукових праць «Вісник Кримінологічної асоціації України» входить до переліку наукових фахових видань України (юридичні науки, спеціальності – 081, 262), в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доатора наук, кандидата наук та ступені доктора філософії, категорії «Б» (наказ Міністерства освіти і науки України від 20.06.2023 р. № 768).
Kharkiv National University of Internal Affairs
ТОРГІВЛЯ ЛЮДЬМИ В УКРАЇНІ В УМОВАХ СУЧАСНИХ КРИЗОВИХ ВИКЛИКІВ: ПРАВОВА СУТНІСТЬ ТА ДЕТЕРМІНАЦІЯ
У статті досліджується комплексна правова природа та детермінація торгівлі людьми в Україні в контексті сучасних глобальних та внутрішніх криз. Автор аналізує термінологічний апарат, визначаючи торгівлю людьми як сучасну форму рабства, що базується на експлуатації вразливого стану особи задля отримання протиправного прибутку. Особлива увага приділяється трансформації цього злочинного явища під впливом пандемії COVID-19 та повномасштабної збройної агресії російської федерації. Доведено, що пандемія створила передумови для зростання експлуатації через економічну нестабільність та ізоляцію, тоді як війна спровокувала безпрецедентну міграційну кризу, зробивши понад 12 мільйонів українців вразливими до дій трафікерів. У роботі детально розглянуто статистичні дані звітів GRETA та МОМ, які свідчать про зміну структури постраждалих: зафіксовано високу частку чоловіків (57%), що стали жертвами трудової експлуатації . Досліджено різноманітні форми експлуатації, що поширені в сучасному кримінальному середовищі, включаючи сексуальну експлуатацію, втягнення у злочинну діяльність, боргову кабалу, примусову вагітність та «чорну трансплантологію». Автор деталізує правові ознаки ідентифікації цих злочинів та аналізує ризики для найбільш вразливих груп, зокрема дітей, депортованих до рф, та внутрішньо переміщених осіб . У висновках наголошується на необхідності посилення міжнародної кооперації та реалізації Державної цільової соціальної програми. Підкреслено, що ефективна протидія торгівлі людьми в умовах війни вимагає розширення повноважень органів місцевого самоврядування у наданні статусу постраждалим та забезпечення доступу до безоплатної правової допомоги. Стаття має практичне значення для правоохоронних органів, науковців та фахівців у сфері захисту прав людини.
Авторське право (c) 2025 О.О. ПОЛЯНСЬКИЙ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СИСТЕМА СУБ’ЄКТІВ ПРОТИДІЇ ТОРГІВЛІ ЛЮДЬМИ В УКРАЇНІ: КЛЮЧОВА РОЛЬ ТА ПОВНОВАЖЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ
У статті здійснено комплексний науковий аналіз архітектури суб’єктів протидії торгівлі людьми в Україні та визначено ієрархічне місце Національної поліції у цій системі. Автор обґрунтовує, що торгівля людьми залишається одним із найбільш деструктивних транснаціональних злочинів, який набув особливої гостроти для України в умовах повномасштабної збройної агресії РФ та масового переміщення населення. У роботі детально розглянуто нормативно-правову базу, зокрема Закон України «Про протидію торгівлі людьми», та розмежовано компетенції ключових суб’єктів: Президента України, Кабінету Міністрів, центральних та місцевих органів виконавчої влади. Особливу увагу приділено функціональній ролі Національної поліції України як провідного правоохоронного органу у цій сфері. Проаналізовано специфіку діяльності Департаменту міграційної поліції, який наділений широкими повноваженнями щодо запобігання, виявлення та припинення злочинів, пов’язаних із сексуальною та трудовою експлуатацією, незаконним усиновленням, трансплантацією та сутенерством. Висвітлено зміст оперативно-розшукових, адміністративно-правових та процесуальних заходів, що здійснюються поліцією для документування злочинних мереж та розшуку трафікерів. Автор доводить, що роль Національної поліції у національному механізмі взаємодії є ключовою, оскільки саме на неї покладено основний тягар безпосередньої боротьби зі злочинністю та ідентифікації постраждалих осіб. У висновках підкреслено, що ефективність всієї державної системи протидії торгівлі людьми безпосередньо залежить від результативності роботи поліцейських підрозділів, чия діяльність є фундаментом для подальшого захисту прав жертв та притягнення винних до відповідальності.
АКТУАЛЬНІ ПИТАННЯ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРАВ ЗАІНТЕРЕСОВАНИХ УЧАСНИКІВ КРИМІНАЛЬНОГО ПРОВАДЖЕННЯ
Статтю присвячено окремим аспектам забезпечення прав заінтересованих учасників кримінального провадження. Проаналізовано низку питань щодо визначення поняття заінтересованих учасників кримінального провадження. Досліджено механізми реалізації прав заінтересованих учасників кримінального провадження. Проаналізовано точки зору окремих науковців щодо ефективності забезпечення прав заінтересованих учасників досудового розслідування. Зроблені висновки про необхідність подальшого удосконалення правового механізму захисту прав заінтересованих осіб, зокрема, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача.
заінтересовані учасники досудового розслідування
Авторське право (c) 2025 Р.П. ЧИЧА, В.С. ГНАТЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КВАРТИРНІ КРАДІЖКИ, ЩО ВЧИНЯЮТЬСЯ В УМОВАХ ВІЙНИ: КРИМІНОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ СТАНУ
Стаття присвячена кримінологічному аналізу крадіжок, поєднаних з проникненням у житло, вчинюваних в умовах війни. Характеристика кількісних кримінологічних показників цього виду крадіжок представлена такими статистичними даними, як: кількістю облікованих кримінальних правопорушень цього виду та кількістю зареєстрованих осіб, що їх вчинила. Зазначено, що обидва показники мають тенденцію до зменшення. Характеристика якісних кримінологічних показників здійснена через аналіз статистичних даних про осіб, які вчини крадіжки цього виду, в результаті чого отримана така інформація: частка чоловіків значно більше аніж жіноча, найбільш криміногенна вікова група – 29–39 років, для більшості правопорушників характерний середній рівень освіти та відсутність зайнятості на момент вчинення злочину. Обґрунтовано, що зменшення облікованих показників не завжди відображає реальні масштаби досліджуваного виду крадіжок, що значною мірою зумовлено зростанням латентності під впливом воєнних чинників. Встановлено домінування корисливої мотивації, яка в умовах війни зазнає певної трансформації та актуалізується під впливом соціально-економічної нестабільності та деформації правосвідомості. Зроблено висновок про значний вплив війни на структуру, динаміку та просторовий розподіл квартирних крадіжок, вчинюваних в умовах війни.
Авторське право (c) 2025 І.Г. ЛУЦЕНКО, Т.А. ШЕВЧУК, А.М. ЯЩЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВОЄННИЙ СТАН ЯК ОБСТАВИНА, ЩО ВПЛИВАЄ НА КВАЛІФІКАЦІЮ КРАДІЖОК, ПОЄДНАНИХ З ПРОНИКНЕННЯМ У ЖИТЛО, ТА ІНДИВІДУАЛІЗАЦІЮ КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВОГО ОБТЯЖЕННЯ
У статті на підставі аналізу доктринальних положень, а також приписів чинного законодавства України аналізуються особливості впливу воєнного стану на кваліфікацію крадіжок, поєднаних з проникненням у житло, та індивідуалізації кримінально-правового обтяження на прояви цієї форми розкрадання за його наявності. Зазначено, що правова оцінка таємного викрадення чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану та поєднаного з проникненням у житло, приміщення чи інше сховище, має кваліфікуватися за ч. 4 ст. 185 КК України з обов’язковим «розшифруванням» (описанням та доведенням) у мотивувальній частині обвинувального вироку усіх кваліфікуючих ознак, притаманних вчиненому суб’єктом кримінального правопорушення, та зазначенням про це у резолютивній частині цього процесуального документа. Окремо наголошено, що «вчинення злочину з використанням умов воєнного або надзвичайного стану, інших надзвичайних подій» (п. 11 ч. 1 ст. 67 КК України) не має жодного відношення до поняття «крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану» (ч. 4 ст. 185 КК України), що є надзвичайно кваліфікуючою ознакою таємного викрадення чужого майна. У зв’язку з цим, під час призначення передбаченого у санкції ч. 4 ст. 185 КК України виду та розміру покарання необхідно враховувати потенційно можливі випадки вчинення вказаного злочину проти власності із проникненням у житло, інше приміщення або сховище не лише «в умовах воєнного стану», а ще й з «використанням умов воєнного стану».
заходи протидії крадіжкам в умовах воєнного стану
спеціально- кримінологічні заходи протидії крадіжкам
Авторське право (c) 2025 А.М. ЯЩЕНКО, І.Г. ЛУЦЕНКО, Т.А. ШЕВЧУК http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АДМІНІСТРАТИВНІ ЗАХОДИ ВПЛИВУ НА ДІТЕЙ: ПРАВОВІ ОСНОВИ, КЛАСИФІКАЦІЯ ТА НАПРЯМИ ОПТИМІЗАЦІЇ ЗАКОНОДАВСТВА
У статті проведено комплексний аналіз правових засад та класифікації адміністративних заходів, що застосовуються до дитини як суб’єкта права. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю перегляду критеріїв правомірної поведінки неповнолітніх у контексті сучасної геополітичної ситуації, руйнування культурних цінностей та прогалин у діяльності органів виконавчої влади. Автор детально розглядає понятійний апарат, розмежовуючи статус «дитини», «малолітньої» та «неповнолітньої» особи відповідно до норм Сімейного кодексу та профільного законодавства. Особливу увагу приділено аналізу статті 24-1 КУпАП, що визначає систему заходів впливу на осіб віком від 16 до 18 років, яка базується на принципі виховної спрямованості та поступового наростання суворості. У роботі розкрито зміст таких заходів, як зобов'язання попросити вибачення, попередження, догана та передача під нагляд. Окремий акцент зроблено на науковій дискусії щодо модернізації цих норм: запропоновано доповнити перелік приписом соціального патронажу та обмеженням дозвілля, одночасно виключивши заходи дисциплінарного характеру. Досліджено механізм адміністративної відповідальності батьків за невиконання обов’язків щодо виховання дітей (ст. 184 КУпАП). Автор уточнює актуальні розміри штрафних санкцій та наголошує на превентивній ролі відповідальності законних представників. Окремим блоком розглянуто заходи адміністративного примусу: адміністративне затримання та поліцейське піклування. У висновках підкреслено ефективність профілактичного обліку підрозділами ювенальної превенції як дієвого інструменту запобігання повторним правопорушенням та булінгу.
Авторське право (c) 2026 В.М. ШЕВЧЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МІЖНАРОДНИЙ РІВЕНЬ ПРОТИДІЇ ТОРГІВЛІ ЛЮДЬМИ
У статті визначено, що з огляду на складність, багатоаспектність та світові масштаби проблеми торгівлі людьми саме на міжнародному рівні можливо побудувати ефективну систему, покликану координувати діяльність національних правоохоронних органів, спрямовувати зусилля держав світу на запобігання і протидію подібним злочинним проявам, підвищувати обізнаність про масштаби та особливості даної проблеми на сучасному етапі розвитку людства, а також позиціонувати боротьбу з даною проблемою як одне з провідних завдань світової спільноти у досягненні сталого та збалансованого розвитку людства. Стверджується, що для торгівлі людьми у міжнародному масштабі є характерною особлива система суспільних відносин, економічних і соціальних факторів, що формують сприятливе середовище, у якому одна категорія людей опиняється у вкрай скрутному соціальному становищі, а інша категорія, найчастіше пов’язана з глобальними злочинними мережами, намагається скористатися цим становищем задля організації торгівлі людьми та десятків процесів, за допомогою яких фінансуються, забезпечуються, приховуються та масштабуються такі злочини. Встановлено, що міжнародний рівень торгівлі людьми охоплює значну кількість міжнародних документів, конвенцій, стратегій, директив, які тісно пов’язані між собою, закріплюють пріоритети державного регулювання у даній сфері, а також формують вектори для спільних напрямів діяльності всієї міжнародної спільноти. Зазначено, що процесі подальшого вдосконалення протидії торгівлі людьми на міжнародному рівні слід активно використовувати технології штучного інтелекту, машинного навчання, аналізу даних та обробки природної мови.
Авторське право (c) 2026 О.М. МУЗИЧУК, В.О. НЕВЯДОВСЬКИЙ, М.В. ЗАВАЛЬНИЙ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СИСТЕМА ДЕРЖАВНИХ ТА ГРОМАДСЬКИХ ІНСТИТУЦІЙ У СФЕРІ ЗАХИСТУ ПРАВ ДИТИНИ
У статті аналізується система державних та громадських інституцій, які здійснюють захист прав дитини в Україні, а також розглядається історична еволюція підходів до розуміння дитинства та реалізації прав дітей. Відзначено, що держава має фундаментальну відповідальність за створення ефективної системи соціального захисту, яка охоплює мережу спеціалізованих установ, органів влади різних рівнів, а також сучасні механізми взаємодії з громадськими організаціями та міжнародними структурами. Особливу увагу приділено комплексному характеру нормативно-правового забезпечення захисту прав дітей, який поєднує національні та міжнародні стандарти, а також динамічній трансформації законодавства у відповідь на інтеграцію з європейським простором та глобальні виклики. У статті розкрито роль органів місцевого самоврядування, волонтерських і благодійних організацій у забезпеченні реального доступу дітей до своїх прав і свобод, а також підкреслено важливість розробки та впровадження інноваційних проектів, зокрема у сфері безпечного освітнього середовища. Проаналізовано діяльність інституції омбудсмена, Національної соціальної сервісної служби, органів опіки та піклування, а також окремих громадських ініціатив, які беруть участь у захисті дітей, особливо в умовах воєнного стану. Вказано на необхідність подальшої модернізації інституційної структури, розширення профілактичних та підтримуючих заходів, підвищення рівня координації між усіма суб’єктами та забезпечення належних умов для реалізації прав кожної дитини. В умовах сучасних трансформацій суспільства та зростання зовнішніх викликів лише інтегрований, скоординований підхід дозволить гарантувати безпеку, добробут та розвиток нового покоління як основи сталого майбутнього України.
МІЖНАРОДНО-ПРАВОВІ СТАНДАРТИ ЗАХИСТУ ПРАВ ДИТИНИ ТА ЇХ ІМПЛЕМЕНТАЦІЯ В АДМІНІСТРАТИВНОМУ ЗАКОНОДАВСТВІ УКРАЇНИ
У статті досліджуються міжнародно-правові стандарти захисту прав дитини та особливості їх імплементації в адміністративному законодавстві України. Показано, що сучасна система захисту прав дітей в Україні базується на комплексі правових механізмів та інституцій, що визначають адміністративно-правовий статус дітей і забезпечують надійний захист від порушень. Підкреслюється, що ефективність цієї системи залежить від імперативності, відкритості та системності національного законодавства, а також від гармонізації його з міжнародними стандартами, зокрема Конвенцією ООН про права дитини. Аналізується досвід провідних науковців і практиків щодо проблем впровадження міжнародних норм у національну правову систему, виділяються основні права дитини, закріплені міжнародними актами, та розглядаються механізми їх практичного забезпечення. Особливу увагу приділено ролі державних органів і новостворених інституцій (зокрема, Державної служби у справах дітей, Уповноваженого ВРУ з прав дитини, Міжвідомчої координаційної ради з питань правосуддя щодо неповнолітніх), а також адаптації українського адміністративного права до стандартів ЄС. Окрема увага приділена ключовим проблемам: відсутності цілісного механізму захисту прав дитини, розриву між нормами і практикою, структурним та кадровим труднощам, недостатній міжвідомчій координації та фінансуванню. Зроблені висновки, що захист прав дитини в Україні ґрунтується на поєднанні міжнародних стандартів і адміністративно-правових механізмів, що постійно удосконалюються. Процеси гармонізації законодавства та створення нових інституцій свідчать про інтеграцію України до європейського правового простору. Для подальшого підвищення ефективності захисту прав дітей важливо продовжувати реформи, розвивати міжвідомчу співпрацю та відповідну підготовку фахівців.
Авторське право (c) 2024 В.М. ШЕВЧЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НАУКОВА РОЗРОБЛЕНІСТЬ ПРОБЛЕМАТИКИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРАВ, СВОБОД ТА ЗАКОННИХ ІНТЕРЕСІВ ОСОБИ НА СТАДІЇ ДОСУДОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ
У статті досліджено наукову розробленість проблематики забезпечення прав, свобод і законних інтересів особи на стадії досудового розслідування в контексті сучасних трансформацій української правової системи та інтеграції європейських стандартів. Підкреслено, що в умовах розбудови правової держави та демократичного суспільства питання дотримання прав людини під час досудового розслідування набуває особливої ваги, оскільки саме на цьому етапі формуються фундаментальні гарантії від неправомірного втручання держави та забезпечується дотримання верховенства права, гуманізму й справедливості. Здійснено аналіз наукових досліджень, у яких розглядаються як теоретичні основи захисту прав людини, так і практичні аспекти впровадження міжнародних стандартів у національне законодавство України. Наголошено, що, попри значний науковий доробок у цій сфері, низка важливих питань залишається відкритою та потребує подальшого глибокого осмислення. Серед таких питань виділено визначення критеріїв ефективності реалізації прав особи, уніфікацію підходів до тлумачення міжнародно-правових стандартів, забезпечення балансу між інтересами особи, суспільства та держави, а також удосконалення процесуальних гарантій протидії зловживанням з боку правоохоронних органів. Вказано на необхідність деталізації процедурних норм, які б виключали вибірковість застосування прав залежно від категорії кримінального провадження чи статусу особи. Здійснено огляд сучасних наукових підходів до питання забезпечення прав особи на досудовій стадії кримінального провадження, проаналізовано внесок провідних українських науковців у розробку теоретичних і практичних засад цієї проблематики. Констатовано, що стан наукової розробленості питань забезпечення прав, свобод і законних інтересів особи на стадії досудового розслідування є достатньо ґрунтовним, але потребує подальшого поглиблення, особливо в частині адаптації до нових реалій та впровадження передових міжнародних стандартів.
Авторське право (c) 2024 С.М. ДАНИЛО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МОЛЕКУЛЯРНО-ГЕНЕТИЧНІ ЕКСПЕРТИЗИ У РОЗСЛІДУВАННІ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ ДОМАШНІМ НАСИЛЬСТВОМ
У статті розкрито можливості та значення молекулярно-генетичної експертизи у розслідуванні кримінальних правопорушень, пов’язаних із домашнім насильством. Проаналізовано правові, організаційні та тактичні засади застосування методів ДНК-аналізу в кримінальному провадженні, а також окреслено основні напрями їх використання у слідчій і судовій практиці. Особливу увагу приділено специфіці виявлення та дослідження біологічних слідів у житлових приміщеннях, що зумовлює підвищений ризик контамінації та утворення змішаних ДНК-зразків. Розкрито основні труднощі інтерпретації результатів молекулярно-генетичних досліджень за умов контамінації біологічного матеріалу та проаналізовано типові помилки, які виникають на етапах огляду місця події, відібрання порівняльних зразків і проведення експертного дослідження. Обґрунтовано визначальну роль стадії відібрання біологічного матеріалу як чинника, що безпосередньо впливає на достовірність і доказову цінність висновку експерта. Наголошено на значенні інтеграції результатів молекулярно- генетичної експертизи з даними, отриманими під час вербальних слідчих (розшукових) дій, для встановлення механізму слідоутворення та оцінювання релевантності виявлених слідів. Обґрунтовано, що ефективне застосування молекулярно-генетичної експертизи у справах про домашнє насильство можливе лише за умови дотримання комплексного підходу, що включає стандартизацію процедур, належну підготовку слідчих і судових експертів, а також запобігання контамінації біологічного матеріалу.
Авторське право (c) 2024 В.О. ГУСЄВА, К.А. ШАПОВАЛ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТАКТИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ДОПИТУ ПІДОЗРЮВАНОГО ПІД ЧАС РОЗСЛІДУВАННЯ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ ДОМАШНІМ НАСИЛЬСТВОМ
У статті досліджено тактичні особливості проведення допиту підозрюваного під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, пов’язаних із домашнім насильством. Проаналізовано вплив процесуальної позиції підозрюваного, характеру його взаємовідносин із потерпілою особою та психологічних чинників на вибір тактичних прийомів, що можуть застосовуватися під час допиту. Розглянуто особливості тактики допиту залежно від слідчої ситуації, а також обґрунтовано доцільність використання психологічно виважених прийомів комунікації з метою підвищення доказової цінності показань, зокрема в аспекті отримання об’єктивної інформації.
Авторське право (c) 2024 К.А. ШАПОВАЛ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРОБЛЕМНІ ПИТАННЯ ПОЧАТКОВОГО ЕТАПУ РОЗСЛІДУВАННЯ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ ДОМАШНІМ НАСИЛЬСТВОМ
У статті проаналізовано проблемні питання, що виникають на початковому етапі досудового розслідування кримінальних правопорушень, пов’язаних із домашнім насильством. Обґрунтовано, що ефективність подальшого розслідування значною мірою залежить від первинних процесуальних рішень: своєчасності внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, правильності кримінально-правової кваліфікації та належного документування фактичних обставин події. Акцентовано увагу на ризиках помилкового ототожнення домашнього насильства із суміжними насильницькими кримінальними правопорушеннями, а також на необхідності розмежування складів кримінальних правопорушень під час кваліфікації. Висвітлено підхід Верховного Суду щодо ширшого розуміння «кримінального правопорушення, пов’язаного з домашнім насильством», і доказано, що відповідний зв’язок має бути не лише встановлений, а й послідовно відображений у процесуальних документах. Окреслено типові недоліки первинного реагування (формальність, зволікання, поверхнева фіксація слідів насильства), проблеми застосування обмежувальних заходів, недооцінку віктимологічних особливостей потерпілої та наслідки неякісної комунікації, що може спричиняти вторинну віктимізацію. Запропоновано напрями вдосконалення дій слідчого, а саме оперативне реагування, комплексне збирання доказів, міжвідомчу координацію та впровадження віктимоорієнтованого підходу.
Авторське право (c) 2023 В.О. ГУСЄВА, К.А. ШАПОВАЛ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОСОБЛИВОСТІ ДОПИТУ ПОТЕРПІЛОГО У КРИМІНАЛЬНИХ ПРОВАДЖЕННЯХ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ ДОМАШНІМ НАСИЛЬСТВОМ
У статті визначено особливості допиту потерпілого у кримінальних провадженнях, пов’язаних із домашнім насильством. Обґрунтовано, що латентний характер і повторюваність такого насильства зумовлюють підвищену доказову значущість показань потерпілої особи та потребу у виваженому виборі тактики допиту. Акцентовано увагу на впливі психологічного стану потерпілого на повноту, послідовність та об’єктивність показань, а також на ризиках вторинної віктимізації під час досудового розслідування та після його завершення. На підставі аналізу наукових джерел і узагальнення практики досудового розслідування сформовано тактичні рекомендації щодо організації та проведення допиту, а також визначено перелік типових обставин, які доцільно з’ясувати з метою формування належних і допустимих доказів. Зроблено висновок про необхідність поєднання процесуальних вимог із тактичними прийомами, спрямованими на врахування психологічного стану потерпілої особи та недопущення її вторинної травматизації під час проведення допиту.
Авторське право (c) 2023 К.А. ШАПОВАЛ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КРИМІНОЛОГІЧНЕ ПРОГРАМУВАННЯ У СФЕРІ ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЙНІЙ ЗЛОЧИННОСТІ В УКРАЇНІ
Стаття присвячена характеристиці стану кримінологічного програмування у сфері протидії корупційній злочинності в Україні. З’ясовано, що основним програмним кримінологічним документом у сфері протидії корупційній злочинності наразі є Державна антикорупційна програма на 2023–2025 роки. Вона має як низку переваг, так і недоліків. Програма має на меті підвищити прозорість, зменшити вплив олігархів на політику та покращити етику посадовців, зосереджуючись на протидії політичній корупції та вдосконаленні фінансового контролю, зокрема через оптимізацію перевірки декларацій та підвищення ефективності антикорупційних органів, але деякі її пункти вимагають деталізації для ефективної реалізації. Її головні переваги полягають у системному підході до боротьби з корупцією, підвищенні підзвітності та створенні інституційних механізмів для запобігання зловживанням. Перспективи реалізації Державної антикорупційної програми на 2023-2025 роки полягають у комплексній протидії корупції, цифровізації процесів для зменшення зловживань та впровадженні галузевих реформ у сферах як судочинство, оборона, освіта, доки цілі не досягнуті.
Авторське право (c) 2023 І.С. ПОЛЯКОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЦИВІЛЬНА КОНФІСКАЦІЯ ЯК ІНСТРУМЕНТ ПРОТИДІЇ ЗЛОЧИННОМУ ОБІГУ АКТИВІВ: КРИМІНОЛОГО-ПРАВОВИЙ АНАЛІЗ
Стаття присвячена кримінолого-правовому дослідженню інституту цивільної конфіскації. Встановлено, що цивільна конфіскація має значний кримінально-превентивний потенціал через формування важелів зниження економічної привабливості кримінального набуття активів. Однак повноцінне розкриття потенціалу може відбутися через реформування цього інституту у його взаємозв’язках з реформою кримінального законодавства в частині приведення його у відповідність до юридичних позицій Конституційного Суду України щодо неконституційності норм про кримінальну відповідальність за незаконне збагачення. Висловлено пропозиції щодо внесення змін і доповнень до Закону України «Про Конституційний Суд України», спрямовані на унормування статусу юридичних позицій Конституційного Суду України. Запропоновано розробку альтернативної моделі цивільної конфіскації, заснованої на угоді про визнання активів необґрунтовано набутими.
Авторське право (c) 2023 Ю.В. ШВЕЦЬ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТАКТИЧНІ ЗАСАДИ ОГЛЯДУ МІСЦЯ ПОДІЇ У КРИМІНАЛЬНИХ ПРОВАДЖЕННЯХ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ ДОМАШНІМ НАСИЛЬСТВОМ
У статті визначено організаційно-тактичні основи проведення огляду місця події у кримінальних провадженнях, щодо правопорушень, пов’язаних із домашнім насильством. Акцентовано увагу, на тому, що огляд місця події у зазначених кримінальних правопорушеннях не може проводитися формально. Обґрунтовано доцільність залучення спеціаліста-криміналіста, а за потреби психолога чи медичного працівника та визначено тактичні прийоми, що підвищують результативність огляду місця події, а саме: зіставлення первинних відомостей з реальною обстановкою, аналіз окремих слідів, моделювання подій, належна фото- і відеофіксація, залучення до огляду потерпілого тощо.
Авторське право (c) 2023 К.А. ШАПОВАЛ, О.Ю. ПРОКОПЕНКО http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВИКОРИСТАННЯ СПЕЦІАЛЬНИХ ПСИХОЛОГІЧНИХ ЗНАНЬ У РОЗСЛІДУВАННІ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ ДОМАШНІМ НАСИЛЬСТВОМ
У статті визначено перспективні напрями використання спеціальних психологічних знань у розслідуванні кримінальних правопорушень, пов’язаних із домашнім насильством. Розкрито значення та описано конкретні практичні заходи, у межах яких реалізуються процесуальні (судово- психологічна експертиза, участь спеціаліста в слідчих і судових діях) та непроцесуальні форми використання психологічних знань у кримінальному провадженні (консультації, психологічне супроводження, складання психологічного портрета тощо). Обґрунтовано, що ці знання дають змогу глибше оцінити психоемоційний стан потерпілих, встановити причинно- наслідкові зв’язки між насильницькою поведінкою та її наслідками, а також забезпечити об’єктивність під час ухвалення процесуальних рішень. Узагальнено практику використання висновків соціальних психологів як допустимих доказів у кримінальному провадженні. Наголошено на необхідності нормативного закріплення інституту психологічного портретування правопорушника, а також впровадження алгоритмів надання психологічної допомоги не лише потерпілим, а й особам, які вчинили насильство. Зроблено висновок про доцільність розширення використання психологічних знань у кримінальному провадженні й окреслено напрями вдосконалення міжвідомчої взаємодії у цій сфері.
КРИМІНОЛОГІЧНИЙ МОНІТОРИНГ ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЙНІЙ ЗЛОЧИННОСТІ В УКРАЇНІ
Стаття присвячена дослідженню природи, окремих наукових засад проведення кримінологічного моніторингу правового регулювання протидії корупційній злочинності. Під ним запропоновано розуміти інструмент інформаційно-аналітичного забезпечення антикорупційної політики, який є постійно функціонуючою системою спостереження за дією складових механізму правового регулювання, що прямо чи побічно мають як обструктивний (позитивний), так і стимулюючий (негативний) вплив на відтворення детермінаційного комплексу корупційної злочинності. Відстоюється думка про те, що вказаний вид моніторингу має реалізуватися на всіх етапах (від розробки проєктів нормативно-правових актів до їх реалізації, застосування) та рівнях (міжнародний, загальнонаціональний, регіональний, галузевий, місцевий, локальний) правового регулювання. Лише у забезпеченні їх єдності виявляється можливим ефективний контроль за станом та дієвістю і спеціального антикорупційного, і загального регуляторного законодавства.
ДО ПИТАННЯ АДМІНСТРАТИВНИХ ДОГОВОРІВ У СФЕРІ ЗЕМЕЛЬНИХ ВІДНОСИН
У статті з урахуванням чинного законодавства, судової практики і наукових праць адміністративного спрямування досліджено сутність та основні ознаки адміністративного договору. Наголошено, що використання адміністративних договорів у практичній діяльності суб’єктів публічної адміністрації є відображенням еволюції національного адміністративного права у напрямі: демократизації, орієнтації на принципи належного урядування, зокрема, участі та консенсусу, ефективності та результативності, інноваційності та відкритості до змін, а також підвищення ефективності публічного управління шляхом поступового утвердження більш гнучких форм взаємодії суб’єктів публічної адміністрації, у тому числі з приватними суб’єктами, заснованої на співпраці, партнерстві та взаємній відповідальності. Звернено увагу, що адміністративний договір відповідно до чинного законодавства є спеціальним інструментом публічної адміністрації з нормативно обмеженою сферою застосування. У результаті проведеного аналізу зроблено висновок, що конститутивною ознакою адміністративного договору слід вважати його спрямованість на реалізацію адміністративно- правових норм, що знаходить своє вираження у характері правових наслідків договору, а саме –виникненні, зміні або припиненні адміністративно-правових відносин. Визначено, що у сфері земельних відносин більшість договорів, в тому числі за участю суб’єктів владних повноважень, спрямована на реалізацію норм цивільного права. Адміністративні договори в зазначеній сфері натомість мають досить обмежену сферу застосування, є горизонтальними і виконують координаційну функцію, забезпечуючи взаємодію, узгодженість дій, обмін інформацією та ресурсами, спільну реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.
державна політика у сфері земельних відносин
Авторське право (c) 2023 О.О. МОЗГОВИЙ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОРГАНІЗАЦІЙНО-ТАКТИЧНІ ОСНОВИ ВЗАЄМОДІЇ СЛІДЧОГО З ІНШИМИ СУБ’ЄКТАМИ ПІД ЧАС РОЗСЛІДУВАННЯ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ ДОМАШНІМ НАСИЛЬСТВОМ
У статті розкрито організаційно-тактичні особливості взаємодії слідчого з іншими суб’єктами кримінального провадження під час розслідування кримінальних правопорушень, пов’язаних із домашнім насильством. Виокремлено основні проблеми міжвідомчої взаємодії, що негативно впливають на ефективність досудового розслідування, а також запропоновано напрями їх подолання з урахуванням сучасних криміналістичних підходів та актуальних тенденцій правозастосовної діяльності правоохоронних органів. Аргументовано, що реалізація запропонованих підходів сприятиме підвищенню якості доказування, своєчасному реагуванню на факти домашнього насильства та забезпеченню балансу між завданнями кримінального провадження і захистом прав і законних інтересів потерпілих осіб. Окреслено перспективи подальших наукових досліджень.
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ПЛАНУВАННЯ ДОСУДОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ ДОМАШНІМ НАСИЛЬСТВОМ
У статті сформульовано концептуальні засади планування досудового розслідування кримінальних правопорушень, пов’язаних із домашнім насильством. Обґрунтовано, що особливості зазначеної категорії кримінальних правопорушень, зумовлюють потребу спеціального підходу до планування слідчої діяльності. Проаналізовано наукові підходи до визначення планування досудового розслідування, а також співвідношення планування і програмування слідчих (розшукових) дій. Акцентовано увагу на проблемах, що виникають під час планування розслідування кримінальних правопорушень, пов’язаних із домашнім насильством, зокрема дефіциті первинної інформації, складності доказування систематичності насильницької поведінки, організаційній неузгодженості між суб’єктами взаємодії та необхідності поєднання процесуальних завдань із заходами захисту потерпілих осіб. Окреслено напрями вдосконалення планування досудового розслідування з урахуванням особливостей механізму домашнього насильства, необхідності міжвідомчої координації та адаптації планів розслідування до умов повторюваних форм протиправної поведінки.
КРИМІНОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ РЕАЛІЗАЦІЇ ДЕРЖАВНОЇ АНТИКОРУПЦІЙНОЇ ПРОГРАМИ НА 2023–2025 РОКИ
Стаття присвячена дослідженню кримінологічних засад реалізації Державної антикорупційної програми. Остання є ключовим інструментом впровадження у життя Антикорупційної стратегії. З’ясовано, що програма побудована не на формальному переліку законів, а на проблемо- орієнтованому підході. З погляду кримінології це означає перехід від боротьби з наслідками до нейтралізації криміногенних факторів. Загалом програма охоплює 15 сфер з високим рівнем корупційних ризиків, передбачає вирішення 73 проблем та виконання понад 1100 заходів. Її головна мета – зменшення обсягу «корупційного ринку» та формування суспільної нетерпимості до корупції. Програма фокусується на цифровізації як головному інструменті усунення «людського фактору». Важливе місце посідає функціонал усунення дискреції: мінімізація можливостей посадових осіб діяти на власний розсуд через автоматизацію послуг (особливо в будівництві, земельних відносинах та митниці). Окремий напрям реформування – забезпечення прозорості руху ресурсів: впровадження систем електронного управління державним майном та природними ресурсами. Наголошено на потребі впровадження системи кримінологічного моніторингу стану реалізації програми.
ПОНЯТТЯ ТА ЗНАЧЕННЯ АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВОГО МЕХАНІЗМУ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ МОНІТОРИНГУ ЕФЕКТИВНОСТІ ПРАВОСУДДЯ В УКРАЇНІ
У статті з’ясовано, що ефективність правосуддя – це комплексна правова та соціальна характеристика функціонування судової влади, яка відображає ступінь досягнення цілей правосуддя шляхом своєчасного, справедливого, неупередженого й обґрунтованого розгляду та вирішення судових справ із дотриманням принципів верховенства права, доступності незалежності суду, а також рівень реального виконання судових рішень і суспільної довіри до судової системи. Доведено, що моніторинг ефективності правосуддя — це систематична, організаційно та нормативно забезпечена діяльність спеціально уповноважених суб’єктів, яка спрямована на збирання, обробку, аналіз і оцінювання кількісних та якісних показників функціонування судової системи з метою визначення рівня результативності, доступності, своєчасності та якості здійснення правосуддя, виявлення проблемних аспектів його забезпечення й формування обґрунтованих управлінських і правових рішень за умови дотримання принципу незалежності судової влади. Аргументовано, що адміністративно-правовий механізм забезпечення моніторингу ефективності правосуддя в Україні – це системно організована сукупність адміністративно-правових норм, інституцій, процедур, управлінських рішень та інформаційно-аналітичних засобів, за допомогою яких здійснюється регулярне спостереження, збирання, оцінювання й аналіз показників функціонування судової системи з метою підвищення якості, результативності, доступності та довіри до правосуддя за умови збереження незалежності судової влади. Відмічено, що ключовими властивостями даного механізму є наступні: має комплексний характер, оскільки поєднує нормативно-правові, організаційно-управлінські та інформаційно-аналітичні елементи; функціонує у сфері публічного адміністрування правосуддя, не зачіпаючи процесуальної діяльності судів; 3) ґрунтується на нормах адміністративного законодавства, що визначають компетенцію, повноваження та відповідальність суб’єктів моніторингу; 4) орієнтований систематичність і безперервність оцінювання, а не на разові контрольні заходи; 5) виконує превентивну та коригувальну функції, забезпечуючи інформаційну основу для управлінських рішень у сфері правосуддя; спрямований на створення балансу між підзвітністю судової системи та гарантіями її інституційної незалежності.
Авторське право (c) 2025 М.С. ЗАЙЦЕВА http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РІВНІ ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ У СУДОВІЙ СИСТЕМІ
У статті встановлено, що рівні протидії корупції у судовій системі – це своєрідні ланки, відносно до яких вибудовується нормативно-правова основа, формується інституційна структура комплексної протидії корупції в сфері діяльності органів правосуддя, а також організовується реалізація уповноваженими суб’єктами адміністративних та інших спеціальних інструментів антикорупційного змісту. Відмічено, що на міжнародному рівні протидія корупції у судовій системі здійснюється: по-перше, через затвердження та імплементацію міжнародних антикорупційних стандартів та принципів закріплених в концепціях міжнародних організацій; по-друге, встановлення загально-світових правил трудової діяльності та професійної етики представників органів правосуддя; по-третє – організацію та здійснення міжнародного співробітництва за напрямом розбудови прозорої системи правосуддя; по-четверте, участь в роботі міжнародних, незалежних організацій, які оцінюють стан протидії корупції в органах судової влади та виправлення виявлених в ході моніторингу прогалин, порушень та інших недоліків. Аргументовано, що на загально-національному рівні відбувається осмислення змісту явища корупції в аспекті вітчизняних правових, політичних, економічних та соціальних реалій. Законодавчого визначення отримують дії, які вважаються корупційними, а також механізми їх попередження, профілактики та припинення. Окрім того, на даному рівні формується державна антикорупційна політика, система виконання передбачених нею заходів, а також декларуються гарантії законної та незалежної роботи сфери правосуддя.
Авторське право (c) 2025 Є.Ю. ШАПТАЛА http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОНЯТТЯ ПРИНЦИПІВ ПІСЛЯДИПЛОМНОЇ ОСВІТИ ПОЛІЦЕЙСЬКИХ
У статті здійснено комплексний аналіз поняття та значення принципів післядипломної освіти поліцейських як ключових орієнтирів у формуванні сучасної системи професійного розвитку правоохоронців. Підкреслено, що актуальність дослідження цієї проблематики зумовлена трансформаціями у сфері забезпечення громадської безпеки, реформуванням органів Національної поліції України, змінами у законодавстві та зростанням вимог до професійної компетентності поліцейських. Зазначено, що післядипломна освіта нині стає основним інструментом безперервного підвищення кваліфікації співробітників поліції, дозволяючи їм ефективно реагувати на постійно змінювані суспільні виклики та новітні форми злочинності. Акцентовано на недостатній розробленості питань, пов’язаних із визначенням і розкриттям змісту принципів післядипломної освіти поліцейських у науковій літературі. Водночас підкреслено, що наукові дослідження провідних вітчизняних правознавців і фахівців сприяли формуванню сучасної правозастосовної практики та концептуальних підходів до професійної підготовки кадрів. Однак саме питання принципів післядипломної освіти залишалося на периферії наукового дискурсу й потребує більш глибокого, цілісного аналізу. Визначено, що принципи виступають фундаментальними орієнтирами, які обумовлюють організацію, зміст та якість освітнього процесу, а також забезпечують сталість і послідовність у розвитку професійних компетентностей поліцейських. Особливу увагу приділено етимології поняття «принцип», його філософським, логічним і семантичним вимірам, а також проблемам адміністративно-правового регулювання післядипломної освіти, визначенню її керівних основ і необхідності формування цілісної моделі організації навчального процесу. Сформульовано науково обґрунтоване визначення поняття принципів післядипломної освіти поліцейських, окреслено їх значення для організації ефективної системи професійного розвитку, підвищення кваліфікації кадрів Національної поліції України та впровадження сучасних стандартів у правоохоронну діяльність.
Авторське право (c) 2025 С.В. ФЕДУН http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НАПРЯМИ ВЗАЄМОДІЇ ДЕРЖАВНОГО БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ З ІНШИМИ СУБ’ЄКТАМИ ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ В УКРАЇНІ
У статті розглянуто напрями взаємодії Державного бюро розслідувань з іншими суб’єктами протидії корупції в Україні, що є одним із ключових завдань забезпечення стабільності, демократичного розвитку та правопорядку держави. Акцентовано на складності та багатоаспектності досліджуваної сфери, підкреслюючи, що ефективність антикорупційної діяльності значною мірою залежить від узгодженості дій між Державним бюро розслідувань та іншими органами, уповноваженими на здійснення заходів протидії корупції. Проаналізовано організаційні, правові та практичні аспекти співпраці Державного бюро розслідувань з Національним антикорупційним бюро України, Національною поліцією, прокуратурою, Службою безпеки України, судами та іншими суб’єктами антикорупційної політики. Значну увагу приділено питанням координації, обміну інформацією, спільного проведення оперативно-розшукових та слідчих заходів, а також удосконаленню нормативно-правового забезпечення цієї діяльності. Визначено основні напрями взаємодії, серед яких особливе місце займає забезпечення ефективного досудового розслідування корупційних кримінальних правопорушень. Досліджено позиції науковців щодо сутності напрямів взаємодії, розкрито їх змістовний та нормативно-правовий аспект, а також цільове призначення узгоджених дій суб’єктів антикорупційної діяльності. Сформульовано авторське бачення напрямів взаємодії Державного бюро розслідувань з іншими суб’єктами протидії корупції як сукупності векторів узгоджених, цілеспрямованих дій, визначених на нормативно-правовому рівні, що забезпечують комплексний, ефективний та скоординований підхід до боротьби з корупційними проявами. Такі дії охоплюють обмін інформацією, спільне проведення заходів, аналітичну роботу, розробку спільних стратегій та програм профілактики. Наголошено на необхідності подолання дублювання функцій, створення дієвих механізмів контролю, вдосконалення процедур координації та інформаційного обміну, а також підвищення професійної компетентності співробітників відповідних органів. Підкреслено, що напрями взаємодії ДБР з іншими суб’єктами протидії корупції мають бути максимально деталізовані, враховувати реалії правового режиму воєнного стану та відповідати сучасним викликам, які стоять перед українським суспільством у контексті збройної агресії.
Авторське право (c) 2025 О.О. СЕРПУХОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВІ МЕХАНІЗМИ ДЕРЖАВНОГО КОНТРОЛЮ ЗА РАЦІОНАЛЬНИМ ВИКОРИСТАННЯМ ЗЕМЕЛЬ ФЕРМЕРСЬКИХ ГОСПОДАРСТВ У КОНТЕКСТІ СТАЛОГО РОЗВИТКУ СІЛЬСЬКИХ ТЕРИТОРІЙ
Стаття присвячена комплексному аналізу адміністративно-правових механізмів державного контролю за раціональним використанням земель фермерських господарств в умовах сучасних викликів сталого розвитку сільських територій. У роботі обґрунтовано, що землі фермерських господарств виконують не лише виробничу, а й екологічну та соціальну функцію, формуючи основу продовольчої безпеки та розвитку місцевих громад. Тому питання ефективного державного контролю набуває особливого значення у контексті раціонального землекористування, збереження родючості ґрунтів, попередження деградаційних процесів, охорони агроландшафтів та гармонізації взаємодії суспільства з природним середовищем. У статті розкрито зміст правового регулювання у сфері землекористування, зокрема щодо порядку здійснення державного контролю, моніторингу, інспекційної діяльності, механізмів реагування та адміністративної відповідальності. Значну увагу приділено аналізу чинного земельного, екологічного та адміністративного законодавства, яке визначає компетенцію контролюючих органів, форми та процедури перевірок, підстави для застосування заходів впливу, а також права та обов’язки фермерських господарств як землекористувачів. Показано, що ефективність контролю значною мірою залежить від узгодженості правових норм, їх адаптивності до сучасних умов, наявності чітких критеріїв оцінювання стану земель і прозорості взаємодії між державою та агровиробниками. У межах дослідження підкреслено, що державний контроль має виконувати функцію не лише покарання за порушення, а й превентивного впливу, стимулювання та підтримки фермерських господарств у впровадженні екологічно обґрунтованих технологій землеробства. Автором охарактеризовано такі інструменти, як планові та позапланові перевірки, державний земельний моніторинг, контроль за дотриманням сівозмін, збереженням родючості ґрунтів, недопущенням самовільного зайняття земель та нецільового використання ділянок. Акцентовано увагу на тому, що у сучасних умовах особливого значення набуває цифровізація управління землями, впровадження кадастрових систем, супутникового моніторингу, геоінформаційних технологій, які підвищують точність та оперативність контролю. Автор обґрунтовує, що раціональне використання земель фермерських господарств є ключовою передумовою сталого розвитку сільських територій, адже забезпечує відтворення природних ресурсів, підвищення економічної стійкості господарств, покращення якості життя населення, розвиток інфраструктури та формування конкурентоспроможної аграрної економіки. У статті підкреслено необхідність подальшого вдосконалення адміністративно-правових механізмів у напрямі посилення інтеграції екологічних стандартів, оновлення нормативно-правової бази, розвитку партнерських моделей взаємодії держави, фермерів та органів місцевого самоврядування. Висновки підтверджують, що сучасна система державного контролю потребує системної модернізації, спрямованої на підвищення її ефективності, прозорості, наукової обґрунтованості та здатності забезпечувати збалансоване землекористування, що відповідає довгостроковим цілям сталого розвитку України.
Авторське право (c) 2025 Д.В. ХАЛІЗОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗНАЧЕННЯ, ЗАВДАННЯ ТА ПРИНЦИПИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ ДЕРЖАВИ
У статті доведено, що економічна безпека держави є однією з ключових складових національної безпеки, що забезпечує стабільність, конкурентоспроможність і сталий розвиток країни. Вона передбачає захист економічних інтересів від внутрішніх і зовнішніх загроз, підтримку макроекономічної стабільності та створення умов для зростання національної економіки. Визначено, що основними завданнями забезпечення економічної безпеки є захист національних економічних інтересів, запобігання зовнішнім і внутрішнім загрозам, формування ефективної фінансової та монетарної політики, що сприятиме збереженню стабільності національної валюти, контролю над рівнем інфляції та боргового навантаження. З’ясовано, що принципи забезпечення економічної безпеки держави - це основоположні правила та норми, які регулюють діяльність державних органів і підприємств для створення стабільного, стійкого та конкурентоспроможного економічного середовища, здатного протистояти внутрішнім і зовнішнім загрозам. Вони включають набір основних ідей та стратегій, які визначають підходи до захисту національних економічних інтересів, гарантують стабільність економічної системи та сприяють розвитку національної економіки в умовах глобалізації.
забезпечення економічної безпеки держави
Авторське право (c) 2025 О.С. СОКОЛОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДО ПИТАННЯ МОРАЛЬНО-ЕТИЧНИХ ЗАСАД АДВОКАТСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті стверджується, що питання морально-етичних засад є надзвичайно комплексним, охоплює як філософські (світоглядні) питання, пов’язані з осмисленням глибини тих чи інших моральних дилем, формуванням розуміння про фундаментальні цінності (якості, особистісні риси) адвоката, так і адміністративно-правові аспекти, за допомогою яких відбувається перенесення світоглядної засади в площину нормативно- правових актів, урегульовується діяльність адвокатських об’єднань, унормовується їх взаємодія з органами публічної влади в процесі безумовного дотримання морально-етичних засад адвокатської діяльності.. Зазначено, що попри закріплення на міжнародному та національному рівні певної системи принципів, які визначають морально-етичні засади адвокатської діяльності, для останніх є характерною надзвичайна мінливість, охоплення ряду морально-етичних дилем, які виникають з огляду на технологічний розвиток людства, а в Україні ще й пов’язуються зі складними безпековими умовами воєнного стану. Доведено, що в основі вирішення морально-етичних проблем адвокатської діяльності може бути визначення ключових якостей, які необхідні у професійній діяльності. З'ясовано, що важливим є і дотримання адвокатами морально-етичних вимог щодо здійснення окремих найбільш типових процесів.
Міжнародні принципи поведінки для юридичної професії
Авторське право (c) 2025 М.В. ЗАВАЛЬНИЙ, В.О. НЕВЯДОВСЬКИЙ, В.С. СЕЛЮКОВ http://creativecommons.org/licenses/by/4.0