(untitled) (Вісник Кримінологічної асоціації України, 2024)
Проаналізовано наукові підходи до проблеми зловживання правом, а також розглянуто її у вузькому контексті застосування правових інструментів у професійній діяльності адвоката. Акцентовано увагу на дослідженні питання щодо того, чи мають приписи про заборону адвокату зловживати правом характер юридичної норми. Вказано, що зловживання, яке містить елемент запозиченого з етики поняття «зла» не піддається точному правовому визначенню. Водночас права, які можуть бути предметом зловживання, можуть походити як з прямих приписів, так і з особливостей функціонування загальнодозвільного принципу. Оскільки правопорушення і порушення норми права не є тотожними категоріями, розглянуто як окрему від зловживання правом проблему використання стану безвідповідальності. З використанням догматичного методу встановлено, що у Кримінальному кодексі України (далі – КК України) зловживання як спосіб неналежної реалізації права, є ознакою умисного діяння, однак ця ознака не є обов’язково пов’язаною корисним мотивом чи наміром зашкодити іншій особі. Доведено, що предметом криміналізованого зловживання може бути як (суб’єктивне) право, так і інші суміжні з таким правом явища – службове становище, влада тощо. Констатовано, що заборона зловживати правом не має достатніх ознак юридичної норми. При цьому положення щодо недопустимості зловживання правом з боку захисника або адвоката не мають достатньої юридичної визначеності. Зокрема, зловживання захисником у кримінальному провадженні процесуальними правами, яке може полягати лише у затягуванні строків, хоча і може бути припинено судом, однак не тягне як такої відповідальності, а рішення про наявність ознак такого зловживання є суто дискреційним.