(untitled) (Вісник Кримінологічної асоціації України, 2024)
У статті обґрунтовано тезу про те, що для кримінальних правопорушень проти життя та здоров’я особи об’єднуючим чинником є родовий об’єкт, на підставі особливостей видового об’єкта вони можуть бути класифіковані на ті, що пов’язані із охороною життя особи та які пов’язані з охороною здоров’я людини, однак попри це, більшість із них відрізняються за низкою інших кримінально-правових і криміналістично значущих ознак. Обґрунтовано, що ці обставини дозволяють стверджувати про специфічні особливості процедури доказування в групі кримінальних правопорушень проти життя та здоров’я особи. Констатовано, що попри вагомий внесок процесуалістів у розроблення проблематики доказування, досі поза увагою залишилися питання доказування та судового розгляду кримінальних правопорушень проти життя та здоров’я особи, розслідування та судовий розгляд яких в умовах дії особливих правових режимів суттєво ускладнився низкою об’єктивних чинників. Узагальнення теоретичних підходів до розуміння сутності доказування та його змістовних компонентів як процесуальної діяльності, стало підґрунтям для формулювання тези про потребу диференціації його зовнішнього та внутрішнього змісту, недоцільності посилання на те, що обов’язок доказування лежить виключно на стороні обвинувачення, тому що він передусім суттєво обмежує сутність процедури доказування. Тим паче, що сторона обвинувачення займається не просто збиранням доказів вини особи та «обвинуваченням», а залучена до з’ясування всіх обставин, пов’язаних із подією кримінального правопорушення та надання їм кримінально-правової оцінки.